Александр Кравченко
Руски добровољци

Пут у рат

У пролеће 1992. вратио сам се из војске. Тада сам имао 20 година, и у новинама сам прочитао оглас о оснивању Козачког друштва у мом граду Караганди. Одмах сам се учланио и после извесног времена ми је наложено да се бавим комерцијалним стварима.

Одлазио сам у Санкт Петербург, тамо куповао робу, довозио је у свој град и продавао. Читава комерцијална делатност Карагандинског козачког друштва заснивала се на везама са козацима Невске станице Санкт Петербурга, на чијем челу је тада био атаман Борис Алмазов. Дружећи се са Петербуршким козацима, упознао сам се с онима који су ратовали у Придњестровљу. Било је много добровољаца који су се вратили из Приднестровља, а потом из Абхазије, али најближи су ми били двојица – Ваљера Гавриљин и Андреј из Подмосковља.

У октобру сам опет био послом у Петербургу. У Невској станици се појавио неки тајанствени господин. Био је у црном мантилу и имао раскошне црне бркове. Ваљера се упустио у разговор са њим и неко време су разговарали удвоје. После њиховог разговора Ваљера је рекао да је тај господин стигао из Југославије да врбује добровољце за рат.

Та новост ме је запрепастила, пошто сам још од 1991. године помно пратио новости из Југославије где се водио прави рат, и осећао сам се врло нелагодно због тога што је моја земља заузимала антисрпски став. Ваљера је рекао како је спреман да оде у Југославију, и ја сам после краћег премишљања одлучио да пођем са њим. Није ме нарочито занимала комерцијална делатност, а тако ме је надахњивала могућност да се нађем у рату, тим пре праведном, да помажем својој браћи по вери и крви.

Као козаку, било ми је јако важно да неизоставно неко време ратујем. Мислио сам да козак који није ратовао уопште није козак. Крајем 1980-их година, када сам био младић, водио се рат у Авганистану и за мене су војници-„Авганистанци“ били оличење одважности. Јако сам желео да доспем у Авганистан – у том смислу сам, наравно, био изузетак – истина, не тако редак. Наша војска је 1989. године напустила Авганистан и чинило се да је то последњи рат који је доживео наш народ. Све у свету ће се променити набоље, напетост ће проћи, идеолошка неслагања остаће у прошлости. Чинило се да долази време разумног односа према животу. Нажалост, то је била наивна заблуда. Ускоро су ратови и сукоби запљуснули нашу земљу, и ево у Југославији се већ води крвав рат. И ја као козак обавезно морам бити у том рату као добровољац. Тако су Руси увек поступали. Сада ће то ретко ко схватити, али ја сам био искрен у својим мислима и тада а и сада.

Тајанствени господин са црним брковима почео је да се стара о нама. Пре свега, почели су да нам ваде пасоше. Притом треба истаћи да је све то било прилично сумњиво по питању законитости. На пример, Ваљера Гавриљин није имао личну карту, ја сам био житељ Казахстана, а пасоше су нам вадили у Москви и то у Министарству иностраних послова, судећи по томе што је на пасошима које смо добили месец дана касније стајао печат Министарства иностраних послова РСФСР. Изгледа да су нам пасоше вадили преко неке од туристичких фирми које су тада почеле да ничу као печурке после кише. Ја сам дао своју личну карту, сликао се и почео да чекам.

Чекање се отегло, као што сам већ рекао, на нешто више од месец дана. У међувремену сам се и вратио кући, а родитељима, наравно, нисам рекао куд се то спремам. Рекао сам да идем у Бугарску да нешто зарадим. Комерцијалне послове које сам водио предао сам својим козацима у Караганди.

По повратку у Петербург ставио сам се на располагање људима који су се бавили припремом и слањем добровољаца у Србију. У Петербургу је о нама бринуо Јуриј Бељајев. Он је тада био шеф обезбеђења прилично познате фирме „Рубикон“. Он је средио да мене, Ваљеру и Андреја сместе у један студентски дом Санкт Петербурга. Бељајев нам је издавао нешто пара за исхрану. У граду смо проживели још 2-3 недеље.

Све време очекивања да кренем у Србију нису ме напуштала надахнута осећања. Хтело ми се да што пре станем у редове српске војске, био сам нестрпљив да постанем прави руски добровољац. Моји младалачки снови тако неочекивано су се не само остваривали него и стицали некакав задивљујуће бајковит смисао. Јер, ја одлазим да ратујем за браћу Словене и то да ратујем као добровољац, под нашим националним символима.

Јако ме је бринуло то што рат може и да се заврши без нашег учешћа. У то време је стизало много вести о гласовитим победама Срба у Босни. Тада нисам могао ни да претпоставим да ће рат потрајати још три године.

У Москву су нас упутили почетком новембра 1992. године. Одмах по доласку у Москву срели смо се на станици метроа Шаболовка са другим тајанственим господином. На сусрет са њим нас је довезао први тајанствени господин из Петербурга, који нас је пратио на путу у Москву. Онај човек који се са нама сусрео на станици метроа Шаболовка – познат је, али његово име нећу рећи.

После краћег разговора кренули смо да преноћимо на једној од Московских железничких станица, не могу тачно да се сетим њеног имена. Тамо смо провели ноћ у вагонима за госте. Предстојало нам је да још неко време проборавимо у Москви, и зато је требало наћи место за боравак. Ваљера је предложио студентски хотел у Подмосковском насељу Тарасовка, куда смо и кренули.

У Москви смо проборавили око две недеље. За то време су нам припремили пасоше, ваучере и купили карте за воз Москва-Београд. Увек се са задовољством сећам времена нашег чекања и живљења у насељу Тарасовка. Почетком новембра 1992. године било је дивно зимско време, још лепше због боравка у Подмосковљу. Сећам се белоснежног чистог снега, руских кућица, лепог храма на обали Кљазме. Отаџбина нас је испраћала правом руском зимом.

Добивши све што нам је потребно, рано ујутро напустили смо Тарасовку и упутили се у Москву на Кијевску железничку станицу. Осим докумената, наши старатељи дали су нам двоглед, два опасача и књигу Солоњевича „Народна монархија“. Било нас је тројица, а опасача свега два. Бацили смо коцку, и један је припао мени. Потом сам се у Босни разметао руским официрским опасачем.

На Кијевској железничкој станици сели смо у међународни вагон воза Москва-Београд, који се звао и „Пушкин“. Купе у коме смо се обрели мало нас је зачудио. Био је предвиђен за три особе и имао је умиваоник. Током пута није било никаквих догодовштина. Новца нисмо имали. Последњим парама купили смо намирнице – рибље конзерве са кашом од гершле и хлеба, што нам ипак није било довољно. Одсуство новца зачудило је граничаре и царинике на пограничној станици Чоп. Замолили су нас да изађемо из купеа и два официра су извршила подробан претрес наших ствари и самог купеа, чак су одшрафљивали панел-плоче на зидовима и стропу. Пошто ништа нису пронашли, један граничар нас је питао како то путујемо у иностранство без новца, на шта му је Ваљера достојанствено одговорио, показујући ваучер, да нам је у Београду све плаћено и новац нам није потребан.

Ујутро после преласка мађарске границе видели смо благословену Србију, ка којој је одавно хрлила моја душа. Иза прозора вагона пружала се равница са негованим њивама, вртовима, лепим кућицама. Ту је за нас почињала иста она Србија за коју смо путовали да ратујемо.

У Београд је воз стигао у 9 сати ујутро. Излазили смо из вагона помало несигурни – ко ће нас чекати?, како ћемо разговарати?

На излазу из вагона стајао је само један човек, неки прилично висок господин, лепо европски одевен, са упадљивом црном брадом. Још сам запамтио и његове очи – веселе и добронамерне. Потом сам запазио да управо такав израз очију имају сви Срби који разговарају са Русима. После нелагодне паузе, коју је прекинуо Ваљера, стављени смо на располагање том брадоњи. Показали смо му књигу Солоњевича „Народна монархија“, коју су нам дали старатељи у Москви, како бисмо потврдили да смо своји. Никад нисам сазнао његово право име, премда смо се потом са њим прилично често сретали.

Представио нам се као Брада, и надаље су га сви тако звали. Брада нас је повео кроз железничку станицу у оближњу Београдску улицу. Прешли смо преко широког станичног трга и кренули узбрдо улицом. На најближем киоску Ваљера је купио пакло цигарета. За бело-црвено пакло „Божура“ платио је један долар. Тај долар био је последњи новац који смо имали, уз то Ваљера га је зарадио у возу, примивши од неког Македонца три перине на чување. Тада нам се српска престоница учинила градом источњачког колорита, осећао се мирис кафе, у уличним павиљонима пекли су месо на роштиљу, чула се источњачка музика која нам се тада учинила азербејџанском.

Убрзо смо ушли у зграду хотела „Београд“, Брада је пришао рецепцији, а ми смо се сместили у предворју. Пошто је обавио неке формалности око наших докумената, Брада нас је одвео у нашу собу, а притом је, отварајући кључем врата, извукао пиштољ и читавим својим изгледом изражавао спремност да се дохвати са вероватним противником. Истина, у соби никог није било, али то што је учинио свакако је утицало на нас.

Соба у коју је требало да се уселимо била је светла, лепа и уопште – врло се разликовала од оних студентских домова у којима смо провели последњих месец дана.

Оставивши торбе у соби, сишли смо доле у ресторан, а када смо сва четворица сели за сто, пришли су нам конобари и почели да постављају прибор за јело. Разговор са Брадом није ишао глатко због језичке баријере. Зато смо се усредсредили на јело. Тим пре што смо сви били гладни. У Србији смо јели први пут, те нам је све што нас је окруживало било врло занимљиво.

Прво су нам донели белу кафу, јаја, сир, маргарин за сендвиче и кајмак (нешто између сира, маслаца и павлаке), слан и врло хранљив. Свега тога била је поприлична количина и зато смо претпоставили да ће наш доручак тиме бити завршен. Међутим, пошто смо прилично брзо све појели, конобар нам је на колицима догурао главно јело које нас је посебно зачудило. Очистивши сто, конобар је поставио тањире и насуо у њих нешто попут ретке супе или чак буљона. И то смо подједнако брзо смазали, премда глад више нисмо осећали. Затим је, покупивши тањире, конобар пред нас ставио прилично велику порцију некаквог јела од меса, по свему судећи одреске, чија величина нас је запрепастила. Одрезак је заузимао читаву површину тањира, био лепо пржен и изгледао врло укусно. У тањиру је осим меса био и сасвим мало помфрита. Као салата послужена је печена паприка. Не без напора изашли смо на крај са последњим јелом нашег ручка-доручка. Затим нам је Брада понудио нешто слатко или да нешто попијемо, а притом је покушао да објасни како не смемо да узимамо алкохолна пића. Са своје стране, разјаснили смо да се у том случају пиво не сматра алкохолним пићем и наручили по боцу пива. Наш ручак се завршавао. Брада нам је рекао да има нека посла, али увече ће нас посетити. Затим нам је пришао конобар и Брада је потписао некакав рачун, вероватно за ручак. Брада нам је рекао да морамо у одређено време долазити у ресторан на доручак, ручак и вечеру. Уместо плаћања, само је требало да потписујемо рачуне. Скупа смо одлучили да право потписа има Ваљериј Гавриљин. Тако је почео наш први дан у Србији.

Из хотела готово да нисмо ни излазили, само једном сам са Ваљером прошетао улицом у којој је хотел.

Увече нас је посетио Брада, заједно смо вечерали, затим нам је у соби нешто мало испричао о нашим одредима у Босни. Причао нам је о борбама, о погинулом добровољцу, показивао на карти где се налази Вишеград, куда нам је предстојало да идемо и град Требиње где се налазио први добровољачки одред. Сутрадан је Брада довео у хотел још два добровољца, Михаила и Игора.

Михаил је тог лета ратовао у Придњестровљу и био рањен. Метак га је погодио у образ и изашао кроз други, оставивши гадну рану. Сутрадан је требало да кренемо у Босну.

Ујутро је у хотел стигао Србин Буца. Брада му је показао на мене и ја сам са Буцом, изашавши из хотела, сео у његова кола. Остали момци отпремљени су таксијем у Босну.

Прилично нас је чудило то што је на нас првих дана потрошено толико новца – хотел, обилни ручкови, такси. Све то нам је с једне стране било чудно, а с друге рађало лажне претпоставке о финансијским могућностима Срба Ускоро се разјаснило да код Срба ствари са финансијама стоје нимало једноставно, а њихово „расипништво“ током првих дана нашег боравка могло се објаснити курсном разликом између динара и девиза, пошто је у то време у Србији почињала хиперинфлација. А цене роба и услуга вештачки су ограничаване, те се у то време у Србији са мањом залихом долара или немачких марака могло много тога приуштити. Истичем да су добровољци који су пре и после нас стигли имали кудикамо скромнији дочек.

Пресекавши границу између Србије и Српске Босне први пут смо видели земљу у којој се води рат. Ту се све јако разликовало од мирне Србије. Било је јасно да се ту у близини воде борбе.

Вишеград је био утонуо у потпуну таму, струје није било свугде, а тамо где је било на снази је било замрачивање, на град је у то време отварана минобацачка ватра. Довели су нас до зграде у којој су смештени штаб, служба везе, складиште, менза и касарна. Ту је пре рата била школа. Ту је било струје. На првом спрату су у једној соби живели руски добровољци Другог руског добровољачког одреда. Било их је свега петорица: Ас – командир, Андреј Неменко, Игор Гиркин, Ваљера Биков и Слава. Сви су били млади, лепи и некако надахнути. Нас новопридошле примили су врло срдачно. У души сам ликовао – ево њих, правих добровољаца, лепих и племенитих, као да су сишли са страница старих књига. Био сам пресрећан што ћу сада постати један од њих.

Вишеград. Мост на Дрини. 1992.

Прве борбе

Ево сам у рату. У рату о коме врло мало знам; истина, схватање те околности дошло је знатно касније. Три староседелачка народа Босне дохватила су се у крвавом међусобном окршају. Сви против свих, Срби-православци, Хрвати-католици и Босанци-муслимани, за које тада још ни име нису смислили.

То је био прави грађански рат где је народ устао на народ, и сусед на суседа у буквалном смислу. Ми, руски добровољци, нисмо имали везе с узроцима и поводима тог рата, али дошли смо да помажемо нашој браћи у тешком тренутку за њих, надахнути идејом руског добровољаштва.

Прва ноћ у граду уз фронт прошла је, природно, немирно. Ватрених дејстава и непријатељских напада није било, али ипак сам се обрео у рату.

Оружје смо добили касно увече, првог дана нашег боравка у Вишеграду. Издали су нам нове, из конзервације, аутомате Калашњикова, југословенске производње, калибра 7,62 мм, са склопивим кундаком. Прилично се разликовао од совјетског АКМС (скраћена варијанта Калашњикова), био је гломазнији и неудобнији, и могао је да испаљује некакве незнане тромблоне.

Исте вечери добили смо униформе. Тачније, сами смо их изабрали из велике гомиле панталона, војничких блуза и кошуља. То су биле већ ношене униформе Југословенске народне армије. Причали су да су се пре неколико недеља у тој гомили могле наћи чак и генералске панталоне. Одабрао сам себи маскирне панталоне, затим смо добили одличне војничке чизме на пертлање, вунену кошуљу која је некада припадала енглеском војнику, још су нам дали прелепе вунене чарапе, којима су војску снабдевале Српкиње. И још су нам издали нове, нераспаковане, одличне маскирне кошуље. Донео их је извесни загонетни Црногорац Чаруга из Ужица, то јест из матице Србије. Те кошуље биле су дефицитарне, Чаруга их је за нас набавио од југословенске војске која је тек почињала да прелази на маскирне униформе.

Према томе, руски добровољац у Вишеграду новембра 1992. године изгледао је овако: црне војничке чизме на пертлање, маскирне панталоне, кожни опасач сличан совјетском, маскирна кошуља и, најзад, црна берета са јарком великом кокардом у виду двоглавог орла.

Задржаћу се још мало на нашој опреми. За ношење ствари, муниције и намирница служио нам је југословенски војни ранац, бољи од наших стандардних совјетских званих „сидор“, али је до бола подсећао на совјетски туристички ранац 1970-их година. Неких месец дана касније код нас су се појавили ранци попут нашег „падобранског ранца“. Важан део наше опреме био је југословенски опасач са упртачима, начињен од одличне коже; наш је био лепши и квалитетнији, а југословенски практичнији. Издали су нам за пренос граната кожне фишеклије. Шлемове нам нису давали, а ми их нисмо ни тражили, пошто је рат овде био маневарски, али су нам зато издали предивне поткапе које су нас изврсно штитиле од хладноће. Уместо бајонета за аутоматску пушку понудили су нам да узмемо бајонет од пушке Маузер, то је било наизглед грозно оружје, али заправо неподесно као хладно оружје.

Други дан у рату почео је од доручка. Менза је била на истом спрату где и ми. Дали су нам чај, нимало налик на наш руски, био је то чај од лековитог биља, можда од камилице. Још је било белог хлеба, маргарина и џема. Такав доручак није оставио утисак на нас.

Потом се појавио командир и рекао да данас идемо у патролу на Видову гору, на ничију земљу.

Такво саопштење ме је зачудило. Још у Русији се причало да се овде у Српској Босни налази читав корпус руских добровољаца, и да ћемо ми по приспећу проћи обуку, а тек потом ће нас у складу са војним специјалностима распоредити у јединице на фронту. Речју, без обуке, без борбеног уходавања, упућују нас на извршавање борбеног задатка право у зону фронта.

У дворишту школе чекао нас је камион на који смо се попели и поседали право на под и тако кренули на извршавање борбеног задатка. Нисмо се дуго возили, прешли смо мостом на леву обалу Дрине и успели се на планину. Искрцали смо се у селу Доња Лијеска, доле се лепо видела Вишеградска долина. Искрцали су нас поред велике куће за коју су нам рекли да је раније била сеоска школа.

Пред полазак командир одреда је наредио да се постројимо у врсту. Испричао је који нам је задатак, показавши свакоме његово место у борбеној колони; речју, упутио нас је, а на крају се прекрстио и очитао молитву. Молитва је за мене била нова и зачуђујућа појава. Добровољци су се молили пре јела, а Игор Гиркин-Стрелков се чак молио ујутру и увече, чинио је то на коленима у нашој соби, никога се не стидећи. Треба рећи да смо сви у нашем одреду били млади, просечан узраст добровољаца износио је 25-27 година, а ја сам био најмлађи, имао сам 20. Управо тада сам почео да схватам да ће без обраћања Богу овде у рату бити јако тешко.

Још нам је командир испричао какве начине борбе примењује наш противник. Његова прича заснивала се на личном искуству.

Када долази до непосредног ватреног додира, а то се по правилу дешава у густој шуми, то јест при смањеној видљивости, само се по звуку може одредити место где се налази противник. У извесном тренутку непријатељ престаје да пуца и стиче се утисак да је извојевана победа и непријатељ се повукао.

У том тренутку се људи опусте, и онда противник изненада, неочекивано отвара ватру са крила или из позадине. То јест, део непријатељског одреда, користећи одлично познавање терена и густину шуме, врши тајни обилазак и отвара снажну ватру са другог положаја, сасвим неочекивано за тебе.

Од школе смо кренули ка Видовој гори, она је била испред нас. Био је предиван сунчан дан, нимало налик на новембарски. Није нам било ни хладно ни вруће.

Пут нас је водио по сеоском земљаном путу ка шуми. Кретали смо се у борбеној колони, један за другим на растојању 5-7 метара. Нешто тактике вођења борбе учио сам у војсци, и у школи на часовима предвојничке обуке, али то знање свакако није било довољно.

Читав одред од 10 људи одлази у борбено патролирање, са пута смо скренули у шумски честар. Шума је била јако густа, зелена, мирисна, углавном су биле јеле. Задатак нам је био да или откријемо, или ликвидирамо, или заплашимо снајпере који су редовно пуцали на пут са те планине.

Сишли смо са стазе, идемо кроз шуму тихо-тихо, застајемо, ослушкујемо, свако контролише свој сектор. Избили смо готово на сам врх и зауставили се се на одмор. Ас каже да је недалеко одавде снајперско гнездо. Идемо и гледамо – аутомобилско седиште, испред њега добро маскиран грудобран и место за снајперску пушку. Одавде се добро види део пута код оног места одакле смо и започели своје кретање.

После тога Ас командује да се поделимо у групе по двојица ради секторског патролирања. Мене је поставио скупа са Игором Казаковским, вероватно то није било исправно пошто смо обојица сасвим неискусни. Плашили смо се да не нагазимо на мину, да неочекивано спазимо човека – Игор и ја смо се кретали врло споро, у извесном тренутку смо се зауставили и одлучили да се вратимо. После тога је поново окупљен одред кренуо на северну падину испод које су се налазили непријатељски положаји. Сунце се већ ближило западу, али је још увек јарко осветљавало управо северну падину. Ту смо се сместили на једној пољани. Ас и Андреј Неменко као најискуснији кренули су надоле ка селу Закрсница. Тамо су видели краве како пасу, хтели да их домаме ближе себи, али није им пошло за руком. Ускоро су се вратили. Седимо, гледамо на падину прилично високе горе обливену сунчевом светлошћу. Изненада смо тамо запазили одсјаје, највероватније од двогледа непријатељског осматрача – приметили су нас, треба да одемо. То је била моја прва борбена патрола.

***

У једном напуштеном селу недалеко од града читав наш одред је упуцавао оружје. То се десило сутрадан после патроле на Видову гору. Осим личног, упуцавали смо добијени митраљез МГ-42 и аутоматске пиштоље „Шкорпион“ – и једно и друго било је југословенске производње. Потом је била краћа тактичка вежба са бацањем граната.

Непријатељска диверзија

Једне вечери је изненада нестало струје. Остали смо у мраку. Обично смо увек имали струју пошто је ту био штаб.

Ас је отишао у суседну собу где је био штаб Вишеградске бригаде, да разјасни шта се дешава.

Била је то обична диверзија. Непријатељски диверзанти су се прикрали трансформатору и гађали га минобацачима, лишивши читав Вишеград струје на неколико дана. Истина, у нашој згради се светло ипак појавило пошто је прорадио генератор; електрична енергија је била животно важна за центар везе.

Треба рећи да овде није било линије фронта у уобичајеном смислу. Због сложеног терена – планине, шуме, одбрана се састојала из појединачних утврђених пунктова, између којих су могли да се крећу прилично велике борбене јединице. Ту околност често смо користили и ми и противник.

Узвратна диверзија

То је била једна од првих борби у којима сам учествовао. Била је друга половина новембра. Време је било тихо, помало влажно, јаких киша није било, а дању је чак и сунце грејало. А шума је и даље била зелена просто зато што је већином била црногорична. Снега уопште није било.

Постављен нам је задатак: рано ујутру да кренемо у рејон села Закрсница како бисмо изненада напали противника и повукли се, то јест да извршимо препад. Ноћ пре борбе провели смо у селу Доња Лијеска одакле је требало да стигнемо до места где је противник. То је била узана долина која се спушта од горе Црни врх ка Дрини, и у којој је смештено неколико села.

Претходне вечери смо дошли у српску кућу где су нас домаћини до миле воље нахранили и још нас срдачно частили ракијом.

Рано ујутру смо после чаја почели да се спремамо. Још је било мрачно, одред је кроз шуму у колони кренуо на борбени задатак. Пут се час спуштао, час пењао нагоре. Тешко се могло схватити куда то идемо. Без водича бисмо се изгубили.

Најзад смо се обрели на гребену густо обраслом дрвећем. Командир одреда оставио је неколицину бораца у заштитници и, на моје чуђење, није тамо оставио мене, премда је то била једна од првих мојих акција. Мени је предстојало да скупа са осталим искусним добровољцима идем надоле ка непријатељским положајима, и било ми је врло драго што ми је указано тако високо поверење.

Падина је одлазила надоле. Требало је да њом силазимо док не изађемо на пут. Одозго се видело да је тамо магла. Почели смо да силазимо. На средини падине Ас је мени и другим борцима наредио да станемо и чекамо даља упутства, а сам је са двојицом бораца наоружан минобацачем наставио надоле, и ускоро су нестали у магли. Почели смо да чекамо. После извесног времена изненада се зачуо јаки прасак минобацача. Као одговор уследила аутоматска паљба. Србин Симо, који је однедавно свугде ишао са нама и налазио се поред мене, устао је, извадио гранату, извукао прстен и бацио је доле. Тада ми се учинило да је граната пала сасвим близу и да није било никаквог смисла да је баца. Убрзо смо видели наше другове како излазе из магле, тешко дишући и почињу да се пењу горе. Рукама су нам показивали и викали да се и ми повлачимо. Уто је противник, који очито није очекивао напад, почео да отвара снажну ватру на нас. Али, на срећу, већ смо били изван домета. Попели смо се до наших другова, окупили и успешно стигли до једног српског села, где су нас срдачно дочекали, а потом смо кренули надоле у Доњу Лијеску, где нас је чекао капетан Перица Марковић – заповедник обавештајне службе Вишеградске бригаде, коме смо реферисали о исходу изведене операције.

Српски свештеник Рајко и руски добровољци

Дај Боже и нама да будемо у Царству Небесном, где су сада душе руских добровољаца».Никада пре тога нисам био у прилици да дођем у тако близак додир са свештеником. У Русији се према тим људима увек односило са посебним поштовањем, Руси су знали да општење са свештеником врло благотворно утиче. Али, нама, који смо се родили и одрасли у Совјетском Савезу, то искуство било је сасвим непознато. Пре познанства са српским свештеником чуо сам за њега од ратних другова већ првог дана боравка у рату. Причајући о околностима рата у Босни, наш командир се сетио проповеди тамошњег свештеника Рајка. Када се обраћао српским ратницима, отац Рајко је као пример наводио веру русских добровољаца који не заборављају да се помоле и перекрсте пред сваки полазак на задатак и притом увек побеђују. «Погледајте веру тих људи и ничег се не бојте. С нама је Русија, значи да ћемо победити» – говорио је. Ускоро сам се и сам упознао са њим. Био је то сувоњав човек просечне висине, с брадицом и наочарима. Као што и приличи свештенику, био је у црној одежди. До познанства је дошло у вишеградској цркви Рођења Пресвете Богородице. У храм смо пошли сутрадан по доласку у Вишеград. Отац Рајко нас је врло љубазно примио и позвао у парохијски дом. Посео је читав наш Други Руски Добровољачки одред (у то време 10 бораца) за велики сто у трпезарији. Ради таквог сусрета свештеник је извадио велику боцу црног вина да нас почасти. Рекао је да је то вино косовско, произведено јубиларне године Косовске битке, 1989. године, када је прослављено 600 година од тог догађаја. Некако сам осетио да је тај свештеник посебан човек. Касније сам сазнао да је током рата у Босни и на Косову рођено његово петоро деце. Посвећивао је велику пажњу нама, руским добровољцима. Премда је било врло тешко да се о нама пастирски стара, пошто смо углавном били далеки од црквеног живота. Међу нама су само двојица била упозната са црквеном праксом – Валериј Биков и Игор Гиркин, потоњи чувени Игор Ивановић Стрелков. Везу са добровољцима отац Рајко никада није губио – разговарали смо, посећивао нас је, испраћао на последњи пут погинуле добровољце. Потом, када су почели да долазе чланови породица погинулих добровољаца, на све могуће начине им је помагао и међу њима су успостављени врло блиски и дирљиви односи. Отац Рајко је добро разумео духовну суштину тадашњих догађања у српским земљама и учешћа руских добровољаца у њима. Ми о томе тада уопште нисмо размишљали. Годинама касније (2011. године) на дан отварања споменика руским добровољцима у Вишеграду изговорио је јако важне речи: «Када Господ допушта искушење које ми називамо ратом, то и јесте казна Божја за све људе – праведне и неправедне, за оне који су се спремали за рат и оне који нису били спремни. Срби се нису спремали за рат. Сматрали смо да је последњи рат у нашој земљи – Други светски. Међутим, због наших грехова и удаљавања од Бога, стигла нас је казна. Српски народ је био принуђен да се брани. И ево сада, 20 година после тих догађаја, ништа се није променило. И чека нас још један рат, светски. Ми Срби се молимо да до тога не дође. Али све је већ спремно за тај рат, и до њега ће обавезно доћи. Господе, не остави нас, помози нам да у тим искушењима останемо људи, о чему је говорио наш покојни патријарх Павле. Рекао је и ово – „Господе, ако мој народ мора ратовати, нека он пати али нека не причињава другима патњу.“ Када нам је било јако тешко, када су многи људи морали да беже из града, када је непријатељ био сасвим близу, када су наши ратници клонули духом – у помоћ су нам притекли Руси! Било их је сасвим мало. Али утерали су страх и ужас у наше непријатеље! У Писму је речено: позовите Бога у помоћ и видећете како су слаби ваши непријатељи. Управо то се и десило са нама у Вишеграду када су дошли руски добровољци, тако млади, тако лепи! Упитао сам их: „зашто сте дошли овамо“; учинило ми се да не схватају најбоље куда су то дошли. Одговарали су – „дошли смо овамо да бранимо Православље“. После доласка Руса наша војска је почела да постепено побеђује. Свети Николај Српски је говорио да, ако морамо ратовати, морамо постати свети ратници којима сам Бог помаже. Руски добровољци били су налик оним витезовима који су се, завршивши свој рат, уселили у Царство Небеско. Многи од тих Руса кренули су истим путем – у Царство Божје – не из Москве већ управо одавде, из нашег малог Вишеграда. Данас смо подигли споменик руским добровољцима, и то је почетак повратка Руса у ову земљу. Када буде 3. светски рат, овамо ће доћи Руси, и све српске земље биће обједињене са другим православним земљама, зато што ми то хоћемо. Наши непријатељи, на Западу, примораће нас да се објединимо. И како је говорио наш први председник Радован Караџић – когда почне да звони руско звоно, нико неће моћи да га заустави. Ми, Срби, чекамо да над читавим светом зазвони руско звоно.

Отац Рајко и Руски добровољци 1993. године

Прича о једном извиђању

Главни циљ Вишеградске бригаде у јесен 1992. године био је такозвани Почивал – готово раван плато или велико брдо са равним врхом, површине око два хектара. Ту готово да није било дрвећа ни жбуња, нити стамбених или помоћних зграда. Људи су живели у околним селима: Незуци, Холијаци и Твирковићи су била бошњачка (Бошњаци су Словени муслимани) села, а Кочарим српско…

Вероватно су тај Почивал користила околна насеља као неку врсту планинског пашњака. Премда су се око Почивала уздизале планине, сам он је био отворен за сунчеву светлост и топлоту.

Вероватно су се на том месту одвајкада одмарали пастири са својим стадима, те отуд и назив – Почивал (почивати, одмарати).

На Почивалу је био уређен типични утврђени рејон (УР), на добро одабраном месту. На западу се уздизао планински ланац иза кога је било село Твирковићи, јужније и ниже смештено је село Холијаци, источније и ниже горњи део села Незуци. У свим тим насељима били су непријатељски положаји.

Са Почивала су лако могле да се контролишу комуникације дуж Дрине и веза Вишеграда са Рогатицом. Одатле је вршено осматрање Вишеграда и, што је најнепријатније, отварана на град артиљеријска ватра, чији трагови се и дан-данас могу видети на вишеградском асфалту.

Најважније је то што је Почивал био јако добро место за скривено окупљање снага ради даљег напада на Вишеград. Подсећам да у то време није било беспилотних летелица, уређаји за ноћно осматрање били су реткост, а над Босном и Херцеговином је на снази била забрана лета.

Тај УР на планинској ливади имао је још један важан задатак – био је део караванских путева из непријатељске енклаве Жепа у енклаву Горажде.

Гарнизон Почивала скупа с околним селима бројао је најмање 300 људи. Ту су биле смештене батерије минобацача разних типова и оно главно – „самохотка“, како су Срби звали самоходно артиљеријско оруђе. Објашњено нам је да је та „самохотка“ направљена на бази америчког тенка „Шерман“ из Другог светског рата са оруђем калибра 75 мм. Потом смо код Срба видели слично самоходно оруђе које се од тенка разликовало по отвореној куполи.

Та непријатељска „самохотка“ је била неисправна и није могла самостално да се креће.

***

Срби су октобра-новембра 1992. године намеравали да активирају борбена дејства. Планиран је општи напад у циљу ликвидације последица летњег пораза. Намеравано је да се удар изведе у Дринском региону и ту је вишеградски правац имао важну улогу.

На путу вишеградској бригади која је напредовала испречио се исти тај Почивал са својом „самохотком“. Тај утврђени рејон требало је у првом реду ликвидирати. На постизању тог циља усредсредила се читава вишеградска бригада, укључујући и Други руски добровољачки одред, који се управо формирао и истовремено учествовао у борбеним дејствима.

Сећам се како је по доласку у Српску Босну мени, младом добровољцу који још ниједном није био у борби, неко од исто тако младих, али већ навикнутих на ватру, поучно говорио како на једном месту стоји непријатељска самоходка и да ће онај ко је уништи постати најбогатији човек у Српској Босни; речју, наводно је обећана огромна награда за тај „Шерман“ на Почивалу. Али нико није колика тачно. Истина, у то време су за нас, бивше комсомолце, 100 долара биле огромне паре.

Много година касније одлучио сам да разјасним колико је износила награда за погођену непријатељску технику током Великог Отаџбинског рата. За тенк је војник као награду добијао 500 рубаља, притом је плата редова износила 17 рубаља, а хлеб је током рата коштао 4 рубље 40 копејки.

После прве борбе 5. новембра 1992. године Срби су одлучили да 2. Руски добровољачки одред (2. РДО) сасвим укључе у извршавање најважнијих задатака – као минимум у подробно извиђање непријатељских положаја на Почивалу, а као максимум – уништавање непријатељске „самохотке“.

Вероватно су Срби, због свог епског карактера, ко зна шта наобећавали за погођени тенк, те је тако и настала бајка како ће у Српској Босни постати најбогатији онај човек који тај „Шерман“ уништи.

Присећајући се прошлости, командир нашег одреда Александар Мухарјов тврди да су разговори о награди звучали баснословно, то јест нису били најважнији за добровољце којима је и сама помисао о најамништву представљала светогрђе.

***

У извиђање на Почивал кретало се као и обично пре сванућа, негде око 4 ујутру. Добровољце су довезли у село Доња Лијеска, а даље је требало да пешаче. У саставу руског одреда тренутно су била тројица – Ас (Александар Мухарјов, командир), Андреј Неменко и Игор Гиркин (Стрелков). После прве борбе под селом Холијаци из строја су избачена двојица. Сва тројица били су млади (највише 25 година), лепи, пуни снаге и жара. И сами они и њихова околина мислили су да могу планине померати.

Одреду су се у тој акцији придружила двојица браће Црногораца. Узгред, Срби су сваки борбени задатак називали акцијом, независно од карактера и размера.

Браћа Црногорци сматрани су жестоким момцима; један је имао нешто преко тридесет година, а други нешто више од двадесет, обојица су били високи и крупни – прави синови Црне Горе. Били су у некаквој вези са вишеградском хидроцентралом, мислим да су их овамо послали као стручњаке, али су притом учествовали у свакојаким акцијама.

Чувши за успехе нашег одреда, обојица браће дошла су код Аса и изјавила да су и они извиђачи-диверзанти и хтели би да ратују скупа са Русима. Договорено је да се заједно крене на Почивал у извиђање.

Пут од села Доња Лијеска до близине Почивала водио је кроз дивну шуму, огромне јеле и букве уздизале су се око добровољаца који су опрезно напредовали кроз таму пред свитање.

Кретали су се у колони са међусобним растојањем од готово десет метара, повремено се заустављајући и ослушкујући тишину босанске шуме.

Командир одреда се сећа: „Као и буквално у свим грађанским ратовима, нисмо имали никакве карте терена. Користили смо најпростије схеме нацртане на листовима из свеске. Тог пута смо кренули без тамошњих водича. Ни браћа Црногорци нису били одатле и такође су лоше познавали терен. Ишли смо буквално насумице – оријентишући се према планинским врховима и приближној схеми. Ни о распореду противника нисмо готово ништа знали. Само где отприлике могу бити. Исто и о бројности. Потом се испоставило да смо прошли 20-30 метара од положаја крупнокалибарског митраљеза и нешто даље од блиндажа“.

Ближе Почивалу шума се завршавала, источно се уздизала „ћелава“ гора, надносећи се над непријатељске положаје. Требало се провући на ту гору и са ње се могло извршити подробно извиђање.

Морало се провлачити кроз густо жбуње, буквално пузећи. Премда није било лишћа на дрвећу, тешко да се могло приметити кретање у босанском планинском жбуњу које као да је опасивало „ћелаву“ и омогућавало да јој се приближе. На гору су се попели са северне стране, а јужна је била окренута према Почивалу.

Ближе врху пронашли су место за осматрање. Са те горе Почивал је био као на длану. Видели су доле пред собом непријатељски бункер, недалеко од њега положај крупнокалибарског митраљеза, а са друге стране нешто позади „самохотку“ укопану у земљу. Чудно, непријатељ ту није поставио стражу.

Растојање од места осматрања до непријатељских положаја износило је око 700 метара, тако да је тешко било разабрати појединости. Ас је одлучио да се спусти ниже како би се изблиза упознао са непријатељским положајима. То је успешно извео са Андрејем Неменком.

Таква тактика извиђања дала је добре резултате. Открили су топ, низак, налик на наш противтенковски калибра 45. Цев му је била окренута ка путу који води од Дрине.

Језичка баријера је онемогућила Аса да у потпуности реферише о ономе што је видео. Послао је Андреја по старијег Црногорца. После извесног времена Андреј се вратио са Црногорцем. Све време су морали да пузе на лактовима пошто је непријатељ био сасвим близу, могао се добро видети и чути.

Ас се сећа: „Јарак у коме смо седели у близини муслиманских положаја није био много дубок. И зато смо заиста све чинили пузећи. Док је старији брат осматрао, погледао сам га са стране и схватио да је он риђокос и глава му се светли као Александријски светионик, те сам му натукао нашу црну беретку на главу. Одвратно је лајало псетанце – упорно и током свих наших премештања крај непријатељских положаја“.

Осматрање непријатељских положаја је завршено, требало се враћати, али се неочекивано зачула бука упаљеног мотора. Провиривши иза камења, извиђачи су видели трактор точкаш налик на наш „Беларус“ како се креће путем између „ћелаве“ горе и Почивала. Трактор је имао приколицу и очито је превозио војни терет, можда чак и муницију.

Андреј Неменко је одмах предложио Асу да га гађа из „зоље“, како Срби зову ручни ракетни бацач који се код нас зове „муха“. Такорећи – ако не тенк онда макар трактор да униште. Са доњег осматрачког положаја било је немогуће погодити „самохотку“ – поуздано су је скривали опкоп и жбуње. Асу се идеја свидела, али је донео мудру одлуку да се не открива, пошто није било потајних путева за извлачење одатле.

Извиђачи су се враћали истим путем којим су и дошли, и стигли су назад већ дубоко у ноћ. То извиђање је потрајало 18 сати и било најдуже извиђање нашег одреда.

Јединице Војске Републике Српске заузеле су 3. децембра 1992. године Почивал после комбинованог напада, у коме је руски одред добио улогу да одвуче пажњу од главног удара који се изводио управо на оним местима на којима су претходно петорица руских и црногорских извиђача извршила подробно извиђање.

Други Руски добровољачки одред

Телефонски позив друга

Ових дана позвао ме је телефоном Игор и саопштио ми да је у Републици Српској у граду Бијељина. Прошао је лекарску комисију и добио инвалидску пензију – нимало једноставну пензију ратног ветерана. Свакако да је то важан догађај за Игора, али његова особеност је у томе што је Игор рањен пре 26 година 3. децембра 1992. код града Вишеграда на Орловој гори у Републици Српској.

Ево како је то било. До боја 3. децембра дошло је заправо на самом почетку пута нашег одреда – Другог руског добровољачког у Републици Српској. Његово формирање започело је крајем октобра – почетком новембра 1992. године. Први озбиљан бој одред је имао већ 5. новембра те године на истој гори Орловој, када је дошло и до првих рањавања. Одредом је командовао Александар Мухарјов. Од познатих личности у том одреду је ратовао Игор Ивановић Стрелков, који је тамо био од самог почетка његовог формирања.

Бој на Орловој гори не једном је описан. Пошто је човек након 26 година добио заслужено признање, желим да испричам своју верзију тог догађаја.

Тог дана подигли су нас у 4 ујутру, а можда и раније. Брзо смо се спремили. Наше униформе, опрема, оружје, били су у одличном стању. Од наоружања треба истаћи пушкомитраљез Калашњикова (ПК) у Југославији познат као М.84, лаки митраљез РПК (варијанта Калашњикова са продуженом цеви и ногарама) који је припадао мени, залихе граната – „тромблона“, које су уз помоћ посебног уређаја гађале на 100-150 метара. Код нас је Стрелков имао бацач граната.

Доле, у дворишту школе где смо живели, чекао нас је омањи аутобус Вишеградске хидроцентрале који је требало да нас пребаци до те централе. Од ње је почињао наш борбени пут тога јутра. Расположење није баш било бодро, мучиле су нас рђаве слутње.

Брзо смо стигли до хидроцентрале, била је свега неколико километара од града, подигли су је почетком 1980-х година прошлог века Јапанци да прегради кањон Дрине. Наравно, то ни изблиза није била Дњепарска хидроцентрала, али је остављала снажан утисак. Дрина је врло лепа река, тече са југа на север и улива се у Саву. У давна времена Дрина је делила Западну и Источну римску империју.

Прошавши пешице хидроцентралу, избили смо код првог тунела који нас је изводио у долину Незуке (село Незук). Та долина је широка и у њој се пружа истоимено муслиманско село. Иво Андрић је описивао то село у причи о Авдагиној Фати, девојци која није хтела да се уда па је скочила са моста у Дрину.

Био је децембар, и у то време било је још врло мрачно. У нашем одреду било је нас 10-12, сви Руси изузев једног Србина – добровољца из Српске Крајине који се придружио нашем одреду. Звао се Симо.

Имали смо задатак да се попењемо узбрдо и уђемо у село Холијаци. Тамо су се налазили утврђени положаји противника. После неколико покушаја схватили смо да не можемо да се крећемо због мрака и густог растиња, лоша видљивост нас је онемогућавала у пењању узбрдо.

Одлучено је да се зауставимо у Доњем селу, у једној од кућа, и сачекамо зору.

У свитање смо изашли из свог склоништа на стазу која је водила нагоре. Унаоколо је било тихо и мирно, село Незук су житељи одавно напустили. Полагано смо се пењали на планински гребен обрастао шумом, а испод нас се пружала долина по којој су расуте куће под крововима од црвеног црепа.

Премда је, наравно, територија омогућавала противничким осматрачима да нас примете и достојно дочекају, то се није десило. После сат или нешто више времена били смо на планинском гребену, дуж кога је водила прилично широка стаза. Ту је шума била ређа него на падинама. Кренули смо стазом у борбеном поретку, у колони, ка селу Холијаци. Напред је ишао командир, иза њега сам ишао ја, наоружан РПК, иза мене је ишао Василиј, добровољац из Белорусије, у средини колоне био је Андреј Неменко са пушкомитраљезом ПК, а на крају колоне био је Игор Стрелков наоружан, осим аутоматске пушке, и тромблонима.

У једном тренутку смо зачули лајање паса, Србин Симо је уплашено почео да говори „пас, пас!“. Давао нам је на знање да смо откривени и да нас чекају. Али, нисмо томе придавали значај и наставили смо кретање ка Орловој гори. Наишли смо на бункер, или ватрену тачку противника. Бункер је био у виду брвнаре. Залегли смо подаље од њега. Наш командир Ас је са једним добровољцем допузао до бункера и прегледао га. Тамо никог није било, те смо наставили кретање.

После тог бункера преостало нам је врло мало до Орлове горе, највише тачке на том гребену. Стаза је била узана и стално се сужавала, све мање дрвећа нас је скривало. И у једном тренутку смо на самој гори зачули повике, а потом и пуцњаву.

Пуцњава противника затекла нас је на узаном месту гребена. Читав одред је као по команди брзо заузео северну падину гребена, на нас је отварана ватра из јужног правца, од стране села Холијаци. Заузели смо положаје и били спремни да прихватимо борбу. Премда је противник био близу, на нас је пуцано хаотично, нимало прецизно. Чули смо њихове гласове. Треба рећи да ни ми нисмо видели непријатеље. Делила нас је густа шума.

Ја сам као митраљезац седео иза камена и чекао упутства командира. Пришао ми је Ас, проверавајући наш борбени поредак. Рекао ми је: „Гледај, повремено провири и отвори ватру у правцу противника, можеш и да бациш гранату“. Камен иза кога сам седео био је прилично велик и добро ме је заклањао, а одозго је био готово раван и било ми је згодно да се повремено попењем на њега и испалим рафал у правцу противника. Пушкарање је потрајало неколико сати. Пењао сам се на камен и пуцао из РПК, противник би заузврат појачавао ватру ка мом сектору. Сунце је већ било високо, било је јасно и испуњавало ваздух светлошћу. Већ навикнувши се на своје место, бацио сам гранату према противнику. У средишту наших положаја на Орловој гори био је наш митраљезац Андреј Неменко. Он је засипао непријатеље ватром из митраљеза, од чега би се они ућутали, и активирали би се тек када би он мењао оквир. За нас је његова ватра представљала моћну психолошку подршку. Премда нисам баш сигуран да је његова ватра била прецизна.

Негде пред подне поново сам видео Аса. Ишао је дуж наших положаја, негде 10-15 метара ниже падином. Ас је сваком говорио како треба да се повучемо, пошто на нас пуцају отпозади. Наредио ми је да се спустим доле и тамо чекам да се сви окупимо. Спустио сам се неких 30 метара у густо растиње и почео да се крећем падином ка центру наших положаја, то јест ка Орловој гори. Док сам се спуштао видео сам како нашег Андреја митраљесца покушавају да придрже, и како он пада и котрља се низ падину. Схватио сам да је рањен. На самој гори се такође нешто дешавало. Прошао сам педесетак метара напред, вратио се назад и потом налетео на групу добровољаца који седе око Андрејевог тела; добровољац из Коломне је рекао да је Андреј умро. Они су лежали, стајали, седели око мртвог Андреја. Тада сам први пут у рату видео погинулог друга.

Одозго са горе допирали су узвици нашег командира Аса; викао је – помозите, дођите овамо, Игор је рањен. Питао сам оне који седе око Андреја ко ће поћи горе? Сви су ћутали. Само је Андреј из Коломне, спуштеног погледа, рекао: ја не могу. Онда сам рекао да ћу ја кренути горе, само нека узму мој митраљез и дају ми Шкорпион (аутоматски пиштољ).

Хтео бих да истакнем како сам у другом добровољачком одреду био најмлађи и најнеискуснији борац. Имао сам тада 20 година. Размишљајући потом о свом животу, када сам се спремао за велику исповест, нисам у свом животу нашао ништа сасвим несебично осим тог поступка. У суштини, кренуо сам у непознато, можда у сопствену погибију, и био свестан тога. И да ме је неко од мојих старијих другова зауставио, можда не бих пошао горе да спасавам Игора.

Брзо су узели мој РПК, дали ми аутоматски пиштољ и упутио сам се горе. Поштено речено, бојао сам се током успона на исту ту Орлову гору где је недавно погинуо митраљезац Андреј. Пењање није било лако. Падина је била прилично стрма и обрасла густим грмљем, али ми је на крају крајева управо то грмље спасло живот. Одозго је и даље викао Ас, дозивајући помоћ. Приближавајући се месту где се налазе рањени Игор и наш командир, видео сам Србина Симу како ми иде у сусрет. Јако сам му се обрадовао. И своју радост изразио сам узвиком – кад су Срби са нама, ништа страшно неће се десити. У том тренутку нисам знао да Симо напушта Аса и рањеног Игора. Србин је одлазио зато што га је наводно заболела стара рана на нози. Фактички се наш одред разилазио на све стране. На гори су остали командир, рањени Игор и Ваљериј Б. Како ми је потом испричао Ас, Ваљериј Б. је такође намеравао да их попут Сима напусти, али се видевши мене предомислио.

Пришавши ближе Асу, видео сам рањеног Игора бледог и сасвим беспомоћног. Био је рањен у ногу, у бедро, како се потом испоставило експлозивним метком. Био му је здробљен део кости. Поред је био Ваљера Б. Тада су га звали причало, пошто је добро говорио српски.

Игор је лежао на земљи и видело се да му је јако тешко. Ас га је тешио и стално говорио: Игоре, морамо да кренемо, спреми се, време је да кренемо. Игор му је слабим гласом узвраћао: још малчице да поседим, још малчице, дајте ми да предахнем. Био је врло блед. Сео сам поред њега. Ускоро смо иза наших леђа, на самом врху горе зачули кораке и гласове. Истовремено смо се тргли и схватили да је то смртна опасност за нас, и, никог више не питајући, гурнули смо Игора доле и сами се скотрљали низбрдо. Кад смо се зауставили, били смо међусобно близу, окружени густим грмљем. Замрли смо. Лежао сам у неудобном положају на падини са главом надоле, добро сам видео Игора који је ту близу лежао и ћутао, премда је трпео јаке болове. Ас је био негде са стране, а са друге стране је био Ваљера Б.

Одозго су допирали повици. Онда је отворена паљба према нама, после чега је уследило распрскавање граната. Наши непријатељи су очито стајали на истом оном месту са кога смо се нас четворица управо скортљала. Од њихових погледа нас је скривало грмље. Знали су где се отприлике налазимо, али нису нас видели. Пуцали су према нама, бацали гранате, разговетно смо чули њихове гласове. Псовали су на српском ружећи четнике.

Дуго смо тако лежали. Било је страшно, тим пре што сам ја лежао леђима према непријатељу, у врло неудобном положају. Имао сам осећај да ће сваки час на моја леђа згазити непријатељска чизма. Наш командир Ас лежао је у удобнијем положају – он је видео непријатеље. У једном тренутку је чак извукао пиштољ; можда је неко од непријатеља хтео да сиђе и Ас је намеравао да се брани. Али ипак нисмо показивали никакве знаке немира, лежали смо тихо, не мрдајући.

Одједном смо на другој страни долине, прилично далеко од нас, зачули пуцње, тачније паљбу.

Потом смо сазнали да је у то време, у 11 или 12 сати започео српски напад на утврђени рејон Почивал, то јест са друге стране оних положаја не које смо ми јутрос извршили напад за одвлачење пажње.

После тога смо још неко време лежали, можда сат времена, док нисмо осетили да изнад нас никога нема и решили да полако крећемо према својима. Још смо, док су по нама пуцали, чули и лавеж паса, па сам помислио да ће сада пустити псе на нас, они ће нас открити и онда нам нема спаса. Али све је било тихо, само се чула јака размена ватре на другој страни долине на неколико километара од нас.

Кренули смо. Под нама је била долина, даље се видела Дрина и у даљини обриси неког града – то је био Вишеград. Чинило нам се да се налазимо на сасвим другом месту и није јасно куда да кренемо. Управо тада смо од стране града зачули звоњаву, тако разговетну, премда је вишеградска црква била далеко, али се вероватно звук у планинама даље шири. У том тренутку Ас је клекнуо и прекрстио се. Синуло нам је да је то спас.

Почели смо полако да се крећемо. Изнад нас је све било тихо. Само се негде са стране на суседној гори лево од нас чула снажна паљба која је постепено нарастала. Свима нам се чинило да је негде око поднева. Кретали смо се сагнути, чучећи превлачили Игора. Игора смо вукли Ас и ја, Ваљера Б. је носио оружје. Он се кретао први. После извесног времена Ваљера је замро. Окренувши се према нама, Ваљера је узбуђено изговорио да тамо лежи Андреј. И заиста, наши другови су оставили тело Андреја Неменка да лежи на падини, умотано у шаторско крило. Поштено говорећи, били смо запрепашћени њиховим поступком. Мени је чак било помало страшно да ће ми сада Ас наредити да носим мртвог Андреја, пошто готово да нисам имао више снаге ни рањеног Игора да носим.

Ас је пословно, ни речи не рекавши, допузао до покојног Андреја, прегледао га и почео да скида шаторско крило са њега, затим је допузао до нас и превалио Игора на шаторско крило; тако нам је било знатно лакше него да га теглимо на јакни. Јакном смо покрили рањеног друга. Наставили смо даље, пут нас је водио падином, нисмо ишли стазом. А ту је међу дрвећем била стрма падина обрасла дрвећем и грмљем, и било нам је јако тешко да се крећемо – али нисмо имали другог избора те смо ишли. Тако смо напредовали неколико сати, заустављајући се и одмарајући. Готово да нисмо разговарали. И Игор је ћутао и био врло блед. Њему је било најтеже, али трпео је и није стењао – од њега нисмо чули ни звук, ни јадање. Потом се испоставило да нисмо превалили велико растојање. Почело је да се смркава, и схватили смо да до мрака Игора нећемо изнети, ускоро ће се сасвим смрачити и нећемо моћи да се крећемо. У том тренутку Ас је рекао да ће кренути сам до хидроцентрале да доведе помоћ. Та одлука била је разумна, али за мене и Ваљеру прилично страшна. Ваљера ми је потом чак једном приликом признао како је помислио да ће нас командир напустити. Никако нисмо могли да оставимо рањеног друга. Ас је узео аутоматску пушку и кренуо напред. Пратили смо га погледима све док није замакао иза дрвећа. Није прошло ни пола сата, кад одједном зачусмо гласове. Не гласове већ звиждање. Замрли смо и напето ослушкивали, а онда видели да се одоздо приближава група људи, на челу је био Ас – то су били наши.

Кад је добио наредбу за повлачење, Игор Стрелков, који је током боја заузимао крајњи леви положај, почео је самостално да се креће према хидроцентрали. То је учинио сећајући се борбе 5. новембра у том крају. Тада су борци одреда самостално стизали до својих положаја. Игор Стрелков је први избио на српске положаје. Неколико сати касније стигли су они који су оставили тело мртвог Андреја и испричали шта се десило после његове погибије. Стрелков је сместа почео да припрема спасилачку експедицију. Окупио је групу Срба међу обезбеђењем хидроцентрале и кренули су да нас траже, управо траже, пошто нико није знао где се налазимо. И управо на ту групу за претраживање наишао је Ас кренувши по помоћ. Просто невероватно да се нису мимоишли.

Даље се све брзо одвијало. Срби су спустили Игора до најближе куће у селу Незук, направили носила од приручних средстава и бодро понели рањеника ка хидроцентрали. Јасно се сећам да су се, када су Игора понели на носилима, мотке од којих су направљене сломиле и Игор је уз пригушено јечање треснуо на земљу.

До вишеградске хидроцентрале смо стигли већ по мраку.

А даље је све ишто по реду. Игора су одвезли у ужичку болницу где је оперисан, постављен му је фиксатор, и тамо је лечен неколико месеци. Наш одред је наставио свој борбени пут. Касније се, у пролеће 1993. године, Игор вратио кући у Санкт Петербург, где и сада живи.

Читав тај случај је за Игора Казаковског био упечатљива, али мала епизода његовог живота. Игор није могао ни да замисли да ће се неко једном сетити онога што му се дешавало тог дана 3. децембра 1993. године у босанским планинама. Али, десило се то што се десило – сетили су се, оценили су, признали!

На крају бих желео да се сетим оних људи захваљујући којима се не гаси сећање на руске добровољце који су се борили за српски народ. Ради се о људима из удружења „Завет“ из Бијељине у Републици Српској, а такође о руководиоцу Отаџбинског савеза добровољаца Републике Српске Сидорову Владимиру.

Примедба учесника догађаја Игора Стрелкова

Напоменуо бих да у причи има (по мом мишљењу) извесних нетачности у погледу мене. Између осталог, ја нисам „добио наредбу за повлачење“ – налазећи се на крају левог крила, изгубио сам везу са борбеним поретком после бекства Симона Глишића и неко време остао на положају када су се остали већ повукли (што нисам знао). Када је заћутао наш митраљез, нешто касније сам покушао да позовем некога, али сам у одговор са прилично блиског растојања добио јаку ватру из двеју аутоматских пушака одозго десно (тамо су пре тога били наши). Спасавајући се од ње (противника нисам видео због шипрага) почео сам да се котрљам надоле и залегао неких 20-30 метара ниже, где сам доспео под прилично прецизну снајперску ватру. Потом су ме неких пола сата (а можда и више) по падини гањали аутоматичари и снајпер, све док нисам изашао из њиховог домета сасвим исцрпљен и кренуо према хидроцентрали. Тамо сам доспео пре свих зато што сам се скотрљао на ону страну гребена која је ближе Дрини, док су се други скотрљали на супротну страну.

Све остало је, уопште, тачно написано. Када су се на положају појавила двојица наших другова и рекла да је Андреј остао тешко рањен у планинама – окупио сам Србе и повео их да га тражимо. Током изношења Игора Казаковског нисам кренуо са групом већ сам штитио њихово кретање са гребена – ишао сам неких сто метара десно и више од њих. Али на противнике нисам наишао.

Игор Казаковски у граду Бијељина (Република Српска) кад је стигао на војнолекарску комисију – децембар 2018. године

Јуриш на непријатељски бункер

Успомена руског добровољца Александра Кравченка о томе како су руски добровољци заузели непријатељски утврђени ватрени положај у босанским планинама крајем 1992. године.

Био је крај децембра 1992. године. Пре годину дана у Босни је било мирно, а ја сам био војник совјетске армије у Литванији.

Босанска зима у планинама и њиховим огранцима представља необичну појаву. Могла би се назвати руском, али у њој нема оштрине ни променљивости. Она је блага, ако може тако да се каже, а истовремено је у њој некаква пуноћа. Пуна је снега који преображава лепоту босанских планина у васељенску велелепност. Велики снегови, велике јеле, велике горе… Ми, ратници који иду кроз ту велелепност, нисмо јој противречни, не вређамо је. Ми смо ту органски део пејзажа.

Заглавак смо освојили пре недељу дана. Тада смо пешачили. Сада смо имали минобацач, и пружала нам се јединствена могућност да се до Заглавка провозамо војним камионом, то јест доспемо на гору пошто је Срби заузму.

Сећајући се огромних снегова, одлучили смо да направимо маскирне беле огртаче од сопствених чаршава, такорећи војничка довитљивост на делу. Зборно место тактичке групе било је српско село Кочарим, насеље најближе Заглавку. Дотле су нас довезли, и у кући крај пута требало је да чекамо свој ред за покрет.

Сместили смо се у добро загрејаној соби око девет сати ујутро. Одлучили смо да нешто поједемо, премда је то погрешно – пре боја не сме се јести. Претходног дана добили смо читаво мноштво одличних конзерви – грашак са месом, пасуљ са месом, млевено месо. Све то смо отворили и ставили на пећ да се греје. Уто стиже наредба – сви у камион. А наше конзерве остадоше на пећи.

Одред је приспео на Заглавак без посебних догодовштина, главну потешкоћу представљао је дубоки снег. На гори је већ био српски истурени одред и требало је да дотуримо минобацач и муницију за њега. Пошто смо поставили минобацач, на гору се испео тенк.

Вишеградска бригада имала је два тенка из Другог светског рата америчке марке „Шерман“, које су Срби из неког разлога називали „самохоткама“. И ето, једна таква „самохотка“ је превалила читав нимало једноставан пут до Заглавка, успентрала се на њега и отворила ватру на непријатељске положаје, прво из тешког митраљеза, а потом из свог топа. После извесног времена тенк се спустио под гору, очигледно прибојавајући се узвратне ватре противника.

Добивши наредбу да кренемо напред, почели смо да се спуштамо са Заглавка, са његове северозападне падине. Неколико пута смо морали да савладавамо брисани простор. Противник је био близу, те је у таквим случајевима део одреда отварао баражну ватру, што је за последицу имало помањкање муниције.

На путу смо на ивици шуме наишли на напуштено сеоце од неколико кућа; биле су затворене, а трагова људи унаоколо није било. Пут нас је даље водио на јужну падину горе иза Заглавка. Касније смо сазнали њено име – то је био Столац.

Чим смо избили на јужну страну, на нас је неочекивано дугим рафалима запуцао митраљез. Одозго се на нас просуше огромне јелове гране. Јурнули смо у шуму, залегли, почели да стржемо са себе чаршаве; ту је већ била јужна падина, готово без снега. Шума је била густа и поуздано је скривала од непријатељског митраљеза. Почели смо да се пробијамо у правцу одакле се у даљини чула пуцњава. Највероватније су тамо негде били наши, главнина Срба која је наступала на Ђанкиће са стране горе Столац.

Неко време смо се налазили у шуми као у заклону, процењујући ситуцију. Изненада у гранама дрвећа изнад наших глава одјекну експлозија, и на нас се опет просуше јелове гране; то је била граната из ручног бацача граната.

Опаљивање из бацача граната одало је непријатељски положај. Кренули смо у борбеном поретку у том правцу, заклањајући се дрвећем, испред су ишли наш командир Ас и Жења из Одесе, као и Србин, наш водич. Противник нас је приметио, јер смо били прилично близу. Над главама нам је пролетела још једна граната, али високо, чак не закачивши ни дрвеће, док је непријатељски митраљез јаросно штектао према нама.

Ас је седео иза великог дрвета и, како нам је потом причао, јелку испред њега меци су избушили. Рекао је: да је противник имао немачки митраљез MG-42 уместо нашег ПКМ (митраљез Калашњикова модификовани 7,62), меци би свакако досегнули и до дрвета за којим је седео. У нашој групи није било никаквих средстава за неутралисање непријатељске ватре из митраљеза – ни митраљеза, ни бацача граната. Али треба рећи да се при силаску са Заглавка са нама упутила митраљеска послуга у коју су улазили Дмитриј Чекалин (митраљезац) и Иља, добровољац из Караганде као његов помоћник. Међутим, са пола пута су их упутили натраг на Заглавак. Дмитрију и Иљи је било врло тешко да изађу на крај са митраљезом у тим горама покривеним снегом.

Одједном је Ас устао и рекао: „Бићу као Александар Матросов!“; следио сам се – шта то намерава?

Ас је одмерен човек, нимало склон непромишљеним поступцима, али у рату се свашта дешава. После његових речи на трен је завладала тишина, сви су га немо гледали.

Тишину су прекинули гласни узвици „Ура!“ и јаростан урлик непријатељског митраљеза. Срби су усправно кренули у јуриш на митраљезе преко снегом покривене пољане. Све то дешавало се неких 200 метара десно од нас. Видели смо како је истрчало много људи, неко је пао, а остали су се опет повукли у шуму. На пољани су остали само убијени и рањени.

И ево Ас је кренуо у свој чувени јуриш. Приближавао се „бункеру“ некаквом стазицом коју су оивичавала два строја великог дрвећа. Стаза је била налик на парковску алеју, а пре ње је требало пресећи сеоски пут – 5-6 метара чистине. Негде педесетак метара од тог пута у дубини „алеје“ стајао је исти онај „бункер“. Открили смо га по танком диму који се дизао над њим.

И ево, Ас и Србин-водич кренули су напред у кратким скоковима, заклањајући се иза дрвећа, са леве и десне стране алеје. Штитио их је Жења из Одесе. Иза њих смо, у колони по један, на растојању од петнаестак метара, ишли ми.

Приближивши се „бункеру“, Ас је видео како рука непријатеља баца ка њему гранату – непријатељ га је већ приметио. Граната је пала поред њега. Он се откотрљао на извесно растојање. Граната је експлодирала али није поткачила Аса. Гранате су полетеле и на Србина-водича који је заједно са Асом јуришао. Преостајало им је 20-25 метара до непријатељског положаја, лежали су иза дрвећа, од „бункера“ их је одвајала чистина. Непријатељ се усредсредио на њих, покушавајући да их погоди ватром из аутоматских пушака.

У том тренутку је Жења из Одесе, скочивши на једно колено, запуцао право у горњи део „бункера“. Утврђени ватрени положај се састојао из наслаганог камења. Меци из Жењине аутоматске пушке заривали су се са страшним звуком у горње камење „бункера“, противник није могао да савлада страх и већ није пружао отпор навали добровољаца. Непријатељ није издржао и почео је да се повлачи. Ас и Србин уз њега бацили су по гранату у „бункер“. После експлозија Ас је притрчао и ускочио у тешки бункер (сталну ватрену тачку-?), а тамо више није било никога да пружи отпор. Почели смо да притрчавамо и заузимамо места крај спољног зида. Већ смо готово сви пришли, Ас је већ излазио из „бункера“ носећи снајперску пушку, митраљез ПКМ и бацач граната РПГ-7.

То је била велика срећа и победа. Премда је борба још увек трајала, и непријатељ је већ долазио себи и отварао ватру на остављени „бункер“, ми смо се радовали и ликовали.

Тај ватрени положај се налазио на узвишици испод које је била низина која је прелазила у пашњак са стоговима сена, а лево су се виделе куће села Ђанкићи. Доле на пашњацима видели смо како појединци беже на све стране; то су били наши непријатељи – донедавни браниоци „бункера“.

Муниција нам је била при крају. Ас је радио-везом позвао Черугу, одважног Црногорца, који је ускоро стигао до нас скупа са својим братом. Донели су нам нешто метака, и то у прави час: док смо чекали, испуцали смо читав борбени комплет – и оно што је остало у реденику трофејног митраљеза, и оно што је било у оквиру снајперске пушке.

Нисмо могли даље да наступамо пошто смо сазнали да су Срби изгубили тројицу погинулих и још четворицу рањених током њиховог напада на исти бункер. Сем тога, сунце је залазило и имали смо мало муниције.

Одлучено је да се повлачимо. Почели смо да се постепено повлачимо у шуму и ускоро смо се спојили са главнином српских снага, са којима смо заједно стигли до места где су нас већ чекали камиони.

Присећајући се онога што се десило, пада ми на памет мисао да је тај бој био прави племенити окршај. У савременом рату царује маневар и тешко врло делотворно оружје. Искључиво је снага духа довела руске добровољце до победе тога дана у босанским планинама.

Остаци утврђења на гори Заглавак

Други добровољачки. Борбени пут

Руски добровољци појавили су се у Србији на самом почетку сукоба – 1991. године, док су организовани одреди почели да се појављују у зонама сукоба отприлике од јесени 1992. године. Постоје сазнања о томе да је у Републици Српској Крајини деловао вероватно први организовани одред козака из града Перм. Подаци о том одреду врло су оскудни. Септембра 1992. појавио се у Требињу, у српској Херцеговини, Први руски добровољачки одред. Свој назив и саму чињеницу појављивања дугује Јарославу Јастребову или, према другим подацима, Јастребовском, који је у то време играо кључну улогу у настанку руског добровољачког покрета у управо образованој Републици Српској на територији Босне и Херцеговине. Тај човек је, користећи свој ауторитет међу српским родољубивим организацијама, предложио стварање организованих добровољачких одреда у саставу Војске Републике Српске. Срби су га подржали и доделили ресурсе, те су руски добровољци од септембра 1992. почели да образују организоване одреде. Јастребов је смилио њихов назив. Требало је да се зову РДО са редним бројем. Предложено је да њихов општи назив гласи „Царски вукови“. Одмах додајемо да се тај назив није одомаћио међу добровољцима, за разлику од РДО. Такође је смислио и посебан знак припадности тим одредима – црну беретку са кокардом у виду двоглавог орла.

Јастребов је непосредно у Москви учествовао у такозваном формирању одреда, па чак и у именовању руководства тих одреда. Тако је управо Александар Мухарјов, свима познат као Ас, постао командир Другог РДО кога је непосредно у Москви именовао Јастребов. А одабир добровољаца одвијао се на следећи начин. Повереници Јастребова у козачким структурама Москве и Санкт-Петербурга предлагали су козацима, већином ветеранима – добровољцима рата у Придњестровљу, да крену у Србију како би бранили своју православну браћу. При том су обављали формалности око добијања пасоша и плаћали возну карту Москва–Београд.

Ти предлози изазвали су велико занимање међу добровољцима-козацима. У јесен 1992. на тај начин је у Републику Српску упућено око 40 добровољаца. При томе је заинтересованих било 10 пута више.

Први одред, као што је већ споменуто, настао је у Херцеговини, у Требињу. Нажалост, та јединица није била организационо изграђена. Немамо јасну представу о структури одреда, његовим командирима ни борбеном путу, премда фрагментарне успомене његових учесника говоре да се Први РДО достојно борио. Други руски добровољачки одред настао је у Вишеграду. Први добровољци у том прекрасном граду на обали Дрине у источном делу Босне појавили су се 30. октобра 1992. године. Тада је стање на том делу фронта било јако тешко. Пре тога Срби су изгубили град Горажде који су држали готово пола године. У зони Вишеграда, у чијем суседству је зона Горажда, противник се налазио у непосредној близини града, држећи га под минобацачком и снајперском ватром. Претња пада Вишеграда била је више него реална у новембру 1992. године. Противник је тежио да обједини енклаве Горажде, Жепа и Сребреница у целовит простор. На путу ка том циљу стајао је управо град Вишеград. У таквим приликама је појављивање првих руских добровољаца у граду изазвало невероватан полет како у српској војсци тако и међу становништвом. Још неколико добровољаца стигло је 1–2. новембра. До 4. новембра Други РДО имао је укупно 5 руских добровољаца. Одредом је командовао, као што је већ речено, Александар Мухарјов – „Ас“.

Иако добровољци у граду нису провели ни читав дан, већ су добили униформе, оружје и понудили да изврше извиђање околине. После првог упознавања са ратиштем, предложено је да се изведе прва борбена операција. Други РДО у саставу петорице руских добровољаца, наоружан аутоматским пушкама Калашњикова југословенске производње, тромблонима и пушкомитраљезима Калашњикова југословенске производње, кренуо је 5. новембра 1992. у рејон села Холијаци. Операција је имала за циљ извођење борбеног извиђања у рејону тог села, које је у непосредној близини утврђеног рејона Почивала, одакле је противник стално отварао минобацачку и артиљеријску ватру на град. Савладавши тешко проходан терен (планине обрасле густом шумом), одред је стигао до самих кућа у селу Холијаци. Командир је поделио одред – сам је са неколицином бораца кренуо у село, док је део одреда остао на ивици шуме. У селу је дошло до неочекиваног блиског сусрета са противником. У окршају је противник имао губитке. Тај окршај изазвао је пометњу у противничком табору, пошто се ништа слично раније није дешавало. Дотле се одред већ поново сјединио недалеко од села. У међувремену је противник дигао узбуну, мобилисао све могуће снаге и започео грозничаво прочешљавање околине. Добровољцима није успело да благовремено напусте прочешљавани рејон, те су морали да се притаје. Противници су на једном месту набасали на руске добровољце, који су непријатеља дочекали потпуно наоружани, и пробивши се с борбом, извукли се на безбедно место. При томе је лако рањен Валериј Биков – добровољац из Санкт-Петербурга. Одред се раштркао и добровољци су по један и по двојица неколико сати касније избили на Вишеградску хидроцентралу, коју су контролисали Срби. Браћа Срби дочекали су повратак добровољаца почасном паљбом и правим ликовањем, што је прилично зачудило наше добровољце. Испоставило се да је узрок српског усхићења прислушкивање радио-веза босанских побуњеника. Током читаве борбе Срби су помно ослушкивали етар, и чули да су Босанци схватили како против њих дејствује руски одред, пошто је Ас, покушавајући да зароби једног од противника, говорио руски. Сем тога, велики утисак оставио је и спољни изглед добровољаца: сви су били обучени у нове камуфлажне униформе југословенске производње, које су се тада још ретко кад могле видети на бојном пољу, и носили црне беретке. Те камуфлажне униформе Другом РДО поклонили су Црногорци буквално претходног дана. Судећи по радио-слушању, противник је снагу руских добровољаца проценио најмање као батаљон и затражио хитно појачање из Горажда за тај део фронта. Нико није очекивао такав учинак од прве борбе руских добровољаца, тим пре што је првобитно планирано да се руски одреди користе искључиво за моралну подршку Србима који ратују. Касније исход те борбе и потоњих борби током новембра и децембра 1992. године доводе до одлуке Срба да образују веће јединице руских добровољаца на најрањивијим деловима фронта, како би уз њихову помоћ решавали не само задатак психолошке подршке, него и оперативно-тактичке задатке. У децембру 1992. године на састанку Другог РДО пети новембар је проглашен за дан оснивања Другог руског добровољачког одреда.

У историји Руског добровољачког покрета Други руски добровољачки одред заузима посебно место зато што је, премда Други, заправо био први добро организовани добровољачки одред са својим командирима, символима, традицијама, постојаним саставом и структуром. Касније образовани Трећи РДО и Други Обједињени РДО заправо су преузимали традиције Другог РДО. Значајну улогу одиграло је и то што је одред постојао готово годину дана, што је важна чињеница за рат попут оног у Босни 1992–1995. године. Можемо се присетити десетак руских добровољачких одреда, али су међу њима најуспешнији били Други РДО, Трећи РДО и „Бели вукови“. При томе се, наравно, легендарни одред „Бели вукови“ не може сматрати искључиво руском формацијом. Занимљива је и чињеница да је током годину дана рата Други РДО променио три пункта дислокације. Његов ратни пут водио је кроз састав три корпуса Војске Републике Српске – Дринског, Источнобосанског и Сарајевско-романијског, што такође говори о јединствености те формације.

Важно је истаћи борбени дух духовно-моралну настројеност добровољаца Другог РДО. Од самог почетка свог постојања Други РДО је у својим редовима неговао идеју добровољаштва и православне руске војске. Молитва је стално присуствовала у животу добровољаца, на шта су српски свештеници Вишеградске цркве обраћали пажњу у проповеди својим парохијанима. Општи братски дух Другог РДО и сада живи. Важно је што су готово сви добровољци осећали да су део руског добровољачког Белог покрета и козачких традиција. Сви борци тог одреда поносно се сећају свог учешћа у њему. Борбени пут

Други РДО започео је 5. новембра 1992. године свој ратни пут у Републици Српској. Најизразитију епизоду на том путу представља, свакако, Вишеград. Ту су добровољци током новембра и децембра 1992. активно учествовали у операцијама за ослобађање предграђа Вишеграда. У то време су борбе биле врло интензивне, и каткад су добровољци трипут током дана кретали у борбене операције. Одред је 3. децембра 1992. учествовао у операцији ослобађања општине Почивала, где се налазио велики утврђени рејон непријатеља. У тој борби одред је имао прве озбиљне губитке. Погинуо је Андреј Нименко и тешко рањен Игор Казачевски. Одред је крајем децембра 1992. започео дуготрајне борбе у рејону узвишице Заглавак, чији циљ је било обезбеђивање плацдарма за будућу опсежну офанзиву Војске Републике Српске у кањону Дрине. Други РДО је не једном освајао узвишицу Заглавак и избијао у рејон села Ђанкићи, где је крајем децембра 1992. командир одреда Ас заузео непријатељски бункер. Тај случај широко је познат и не једном описан у разној литератури.

Крајем децембра 1992. – почетком јануара 1993. у саставу Другог РДО образована је минобацачка група. Организовао ју је и њоме командовао Едуард – артиљеријски официр-падобранац. Особеност те групе чинило је то што су се послужиоци минобацача кретали одмах иза добровољаца и подржавали их минобацачком ватром. На тај начин су деловали у операцији у селу Тврковићи, у борбама код Рудог и у рејону Прибоја.

Друга половина јануара 1993. памти се по учешћу одреда у операцијама са ослобађање територије Рудог, коју је непријатељ дрско заузео. Борбе су се одигравале у тешким планинским условима. Одред је почетком фебруара 1993. пребазиран у рејон села Прибој на североистоку Босне, недалеко од Угљевика. Тамо су добровољци водили активне борбе на Мајевици. Ту је јуначки погинуо Дмитриј Чекалин. Одред је маја 1993. прешао у рејон села Прача недалеко од Пала – у то време престонице Републике Српске. Ту су добровољци водили борбе на такозваном „Алаховом путу“ – планинском путу који повезује Сарајево и Горажде. У јесен 1993. већина добровољаца из Другог РДО напустила је Прачу. Део њих кренуо је у Сарајево и ушао у састав Трећег РДО, а део се вратио у Отаџбину. Последњи представник Другог РДО у Прачи био је Александар Терешченко – добровољац из Кијева, који је тамо остао до почетка 1994. године.

Командири

Први командир Другог РДО постао је Александар Мухарјов, свима познат као Ас. Александар је родом из Сибира, 1992. је ратовао у Придњестровљу. Као што је већ речено, за командира одреда именовао га је Јарослав Јастребов. Треба истаћи да Мухарјов због здравственог стања није служио у Совјетској армији. И поред тога, успешно је командовао одредом. Његов ауторитет признавали су искуснији борци у саставу Другог РДО.

Други командир одреда од фебруара 1993. постао је Едуард из Санкт-Петербурга. Едуард је био професионални војник. Завршио је артиљеријску војну школу и служио у ваздушно-десантним снагама. Током 1980-их година служио је у Авганистану. Оружане снаге је напустио у звању мајора. Током његовог командовања одред није имао губитке.

У Прачи је од маја 1993. одредом командовао Трофимов Михаил Викторович – јединствени човек из града Одесе. Официр, ветеран рата у Авганистану, каскадер из Одеског филмског студија, више пута рањаван, двапут је покушао да се прикључи француској Легији странаца. По признању већине добровољаца, Трофимов је поседовао изванредан шарм. Сви су га волели. Михаил Трофимов је једини командир одреда који је свој живот дао за браћу Србе – током неуспеле диверзантско-извиђачке операције. После Михаилове погибије на челу одреда је привремено био добровољац из Харкова. Борци

У саставу Другог РДО било је укупно око 50 добровољаца. Нажалост, немогуће је после 20 година сетити се свих имена. Навешћемо само нека од њих.

Валерий Биков из Санкт-Петербурга. Први добровољац који је стигао у Вишеград. Погинуо у пролеће 1995. године у Сарајеву.

Андреј Нименко. Учесник борби у Придњестровљу. Погинуо 3. децембра 1992. године.

Игор Казачевски из Санкт-Петербурга. Тешко рањен 3. децембра 1992. године.

Валериј Гаврилин из Гродна. Учесник борби у Придњестровљу. Једини од свих током 2,5 године није напуштао ратиште. Погинуо 5. априла 1995. године у Сарајеву.

Александар Кравченко. Најмлађи добровољац Другог РДО. Када је стигао у новембру 1992. године имао је 20 година. Тешко рањен на узвишици Заглавак 12. априла 1993. године. Награђен Златом медаљом „За храброст“ Републике Српске.

Александар Рудаков. Добровољац из Санкт-Петербурга.

Игор. Добровољац из Санкт-Петербурга с надимком „Газда“.

Дмитриј Чекалин. Погинуо марта 1993. године у Прибоју.

Иља Ибајев. Добровољац из Караганде.

Пјотр Малишев из Москве. Погинуо 1995. године.

Анатолиј Астапенков. Добровољац из Перма. Погинуо јануара 1994. године у Сарајеву, ратујући у саставу Трећег РДО.

Дмитриј с надимком „Румун“. Добровољац који је ратовао у Придњестровљу.

Александар Тептин. Погинуо заједно са Михаилом Трофимовом 1993. године.

Александар Терешченко. Добровољац из Кијева. Последњи борац Другог РДО. …и многи, многи други… Користимо ову прилику да замолимо учеснике одреда или њихову родбину да нам саопште имена осталих добровољаца Другог РДО.

Застава одреда Тако су и крајем 20. века одреди руских добровољаца у име Русије дошли и стали раме уз раме са својим истоверном браћом Србима, запречивши пут злу. Нико их није позивао осим њиховог ватреног срца. Они су одбранили братски народ, нису осрамотили част Русије, испољили су снагу руског духа. Иза свих тих речи стоје дати животи и проливена крв. Сами добровољци се врло скромно односе према свом учешћу у том рату. Али што више време протиче, тим очитије сија слава хришћанске љубави и људског подвига оних што живот свој не пожалише за браћу своју.Други РДО добио је своју заставу децембра 1992. године, после борби 3. децембра. Добровољци су на састанку одлучили да њихов символ буде у виду црно-жуто-беле Империјске заставе, на којој у горњем углу уз држак на црној позадини пише „2 РДО“. Заставу је Александар Кравченко наручио у малој кројачкој радњи на ушћу Рзава у Дрину. Та застава је заједно с одредом прошла читав његов ратни пут – од Вишеграда до Праче. Добровољци су је у јесен 1993. године, претходно написавши на њој имена свих учесника одреда, предали на вечно чување руској цркви у Београду. Заставу је примио настојатељ храма протојереј Василиј Тарасјев. Свештеник је био представник оних Руса који су се населили у Београду после грађанског рата у Русији. У том храму је застава руских добровољаца током неколико година стајала поред гроба генерала Врангела. Ту је била и мермерна плоча с урезаним именима руских добровољаца погинулих до 1993. године у Босни.

***

У Вишеграду је 5. новембра 2011. године постављен споменик руским добровољцима, погинулим у Ораџбинским ратовима српског народа 1991–1999. године. Покретачи тог историјског догађаја неколико година нису могли да одлуче где и кад да се тај споменик постави. Разматране су разне могућности – Српско Сарајево, Бијељина и друге. Али Господ је хтео да тај величанствени споменик руским добровољцима буде постављен управо у Вишеграду – граду у коме су ратовала три руска добровољачка одреда (Други РДО, козачки одред, Други ОРДО). У граду, у коме се према успомени на руске добровољце односе с великим поштовањем, на гробовима руских добровољаца увек се могу видети упаљене свеће.

Тога дана је читав град изашао да ода пошту својим браниоцима који су превалили неколико хиљада километара из далеке Русије да бране Православље у српској земљи. Можда ће у будућности тај град добити назив „града руске ратничке славе“ коју су руски добровољци у она за Русију тешка времена испољили у далекој Србији.

Одреди добровољаца из 1990-их година нису били једини или први. Руско добровољаштво у Србији има историјске корене. Тако су 1876. године руски добровољци на челу са генералом Черњајевом кренули у Србију да изврше дужност братске хришћанске љубави. Седамдесет шесте године Објавио Турчин рат. Турчин сеци, Турчин удри, Поробљава Србију. Наша Србија је тада Руског цара молила. Руски бели царе, Упути нам одред свој, Упути нам одред свој, Заробићемо Турчина у свитање.

Битка за Рудо

Градић Рудо налази се у босанском „медвеђем углу“ (забити) и то није само стилска фигура. У тамошњим шумама и горама стварно има доста медведа.

Босански медведи одабрали су то место на граници Босне са Србијом, пошто се налази далеко од средишта бурног живота, како привредног тако и културног.

Рудо се налази недалеко од Вишеграда, али нема непосредну везу са њим и уопште се налази по страни од главних путева. Нисмо ни знали за постојање тог градића, али десило се да су у његовом спасавању и историји руски добровољци одиграли значајну улогу.

***

Био је чудесан сунчан, топао дан. Премда је био јануар, температура ваздуха износила је +15°С. Вишеград је зими током топлог сунчаног времена невероватно леп – све јарко блиста: планински врхови, борове шуме на њиховим падинама и река Дрина.

Тог дана наш одред није имао борбени задатак. Неки добровољци су отишли у шетњу до града. Поподне нам је наш командир Ас (Мухарјов Александар) помало узбуђено саопштио да морамо хитно кренути, непријатељ је негде извршио пробој који морамо да зауставимо.

Брзо смо се спремили. Утоварили смо минобацач и муницију у камион, укрцали се и кренули. Неке смо покупили у самом граду.

Пут ка Руду је био необичан. Тај град се налази тридесетак километара од Вишеграда по правој линији, али она води кроз непролазне планине и шуме.

Постојао је пут који води обалама Дрине и Лима, али га је контролисао непријатељ. Зато је наш одред кренуо за Рудо околним путем, кроз Србију. Требало је журити – непријатељ је ускоро могао да заузме град.

Наш камион је пресекао границу са Србијом и скренуо на југ. Пут је водио кроз села, где смо се понекад заустављали, а када би тамошњи житељи сазнали да смо ми Руси и идемо у помоћ граду Рудо, давали су нам у камион храну и боце ракије, и на све начине нас поздрављали.

У Рудо смо стигли око 3 сата поподне. Још је био дан, сунце је јарко сијало, али већ се осећало приближавање вечери. Нисмо се задржавали у самом граду већ смо одмах кренули у рејон борби.

Наши камиони јурили су великом брзином. Постојала је опасност да пуцају на нас. Са десне стране пута уздизале су се планине на чијим обронцима се лако могла поставити заседа. Лево од пута надоле је одлазила стрмина ка Лиму. Терен је био отворен, неприлагођен за организовање одбране. Чисто авганистански пејзаж, о коме смо толико слушали у совјетско доба. У нашем камиону је седео мајор Едуард Смирнов – падобранац у Авганистанском рату. Предстојало нам је да ратујемо овде, у овом „босанском Авганистану“.

Па шта се десило ту код града Рудо?

Тај град се налази у долини реке Лим. Долина града, као што је уобичајено у Босни, окружена је планинама, на чијим падинама се пружају шуме и села.

Последњих десетлећа постојања социјалистичке Југославије кроз град је прошао савремени ауто-пут, повезујући јужну Србију са средњом Босном и Далмацијом. Део тог новог пута пролазио је кроз брдовите, стрме обале Лима и Дрине. Узгред, у давна времена управо дуж тих река пролазила је граница између Западне и Источне Римске империје. Кроз планинске врлети пробијени су савремени тунели за ауто-пут. Било их је много, вероватно неколико десетина, а неки су били прилично дугачки. Тај пут могао би да повеже Рудо са Вишеградом и Рогатицом који су били под контролом Срба. Међутим, чвориште где је пут избијао на мост преко Дрине било је у рукама наших непријатеља. Они су ту имали упориште, али већином је то била ничија земља.

Српски положаји у рејону Руда налазили су се на самом путу дуж Лима у тунелима и крај њих. Користећи ту околност, непријатељ је извео дрску операцију опкољавања и уништавања српских снага у рејону Руда, и чак је планирано заузимање самог града.

Ноћу и пред свитање 21. јануара 1993. године непријатељ је тајно доспео до српских положаја, опколио их и заузео главне коте. Пошто се разишла јутарња магла у кањону Лима српски положаји су са свих страна нападнути. Исход краткотрајног отпора представљало је 24 заробљених, 20 убијених и огромна по босанским мерилима количина заплењеног оружја и муниције, између осталог хаубице од 155 мм, минобацачи, муниција за њих и много тога другог, што су Срби нагомилали у тунелима. Управо то оружје непријатељ је искористио против нас у марту-априлу 1993. године током покушаја освајања узвишице Заглавак.

Да је непријатељ после пада српских положаја наставио брзо кретање ка Руду, град би највероватније пао. Али непријатељ се занео пребацивањем трофеја и испустио ту прилику.

***

Искрцали смо се прилично далеко од места вођења борбе. Одлучено је да се ту на месту остави наша минобацачка група, а сви остали – наш одред, добровољци из Србије и ударна чета из Вишеградске бригаде кренули су падином изнад пута. Ту је била блажа стрмина и густа, сува трава.

После извесног времена смо застали и почели да осматрамо. Ја сам се налазио недалеко от командира добровољаца из Србије. Замолио је снајпера који је стајао крај њега за пушку и почео да кроз оптички нишан прати шта се дешава испред. Све је било тихо и чисто, непријатеља у близини није било. Наш одред и Србе из Вишеграда послали су ка тунелима.

Сад је требало да се крећемо путем, осматрајући тунел за тунелом. Нико се није видео. Опрезно смо се, претрчавајући, у мањим групама кретали напред. Пут је вијугао, тунели су се само ређали, било их је много.

На једном месту смо изашли из тунела. Сунце је већ залазило. У даљини се на следећој окуци кретало неколико непријатељских камиона. Непријатељ нас је приметио и трудио се да што пре напусти ту територију.

Наставили смо даље. Око нас се почело смркавати. Командири су одлучили да се вратимо у град. Обрад из српске ударне чете је позвао „Моторолом“. Обрада смо добро знали из Вишеграда, био је то млад момак који је већ био на командној положају. Путеви нашег одреда често су се пресецали са његовим у разним операцијама.

Спуштала се ноћ. Било је некако врло тихо. Изнад нас је био огромно озвездано небо, чини се да је изгрејао месец и осветлио нас, пут и кањон. Сви су осећали да је та ноћ некако необична, премда се такав осећај врло често јавља у босанским планинама.

Ас и ја питали смо Обрада где ћемо ноћити у Руду. Није било ни говора о повратку у Вишеград. Обрад је рекао да ћемо преноћити у у најбољем хотелу града. На наша зачуђена питања гордо је узвратио – Ми смо гарда!

Нисмо морали дуго да чекамо камион. Путем ка Руду зауставили смо се на месту где су се груписали борци из Руда како би заузели одбрамбене положаје у тунелима.

Ту је све било ужурбано – стизали су и одлазили камиони, из њих су искакали униформисани људи и нестајали у ноћи. Видели смо старог Србина, који очито већ одавно није војни обвезник, са тешким митраљезом МГ (немачким митраљезом из Другог светског рата који се производио у Југославији), на рамену. Изгледао је као права јуначина: седи брци уврнути нагоре, оштар поглед. Ћутке смо се гледали: ми одушевљени његовом снагом тела и духа, он – том незамисливом даљином из које смо стигли да му помогнемо. У том рату су се такви старци могли срести у сваком граду Српске Босне; као да су нам дошли из прошлости да нас подрже у нашој борби.

Стигао је и командир наше минобацачке групе Едуард Смирнов. Распитао се о ситуацији и испричао где се они налазе. Наши из минобацачке групе ноћили су у кући села које се налази даље узбрдо.

У Рудо смо ушли дубоко у ноћ. Одмах су нас упутили у градски хотел. То је била типична зграда за мале југословенске градиће – четвороугаона, без новотарија. Одмах смо кренули да вечерамо. Трпеза је била обилна, као и увек код гостољубивих Срба. У ресторан је дошао градоначелник Руда да се са нама упозна и поздрави нас. Не сећам се његовог имена, али неких пет година касније поново сам се са њим срео на Палама, у то време престоници Републике Српске. Тада је, 1998. године, био министар за борачка питања и примао је групу породица погинулих руских добровољаца.

После вечере су нас послали на спавање. У двокреветне собе.

Сутрадан ујутру су нас рано пробудили. И саопштили да је непријатељ поново извршио пробој. Група добровољаца из Руда је напустила положаје и повукла се, оставивши и тунеле. Требало је поново преотети пут.

Тог јутра било је дивно време, сунце је јарко сијало, није било хладно. Све је наговештавало леп дан, и расположење је било добро. Без обзира на то што смо морали да поново идемо тамо одакле смо се ноћас вратили како бисмо преотели непријатељу тунеле.

Када смо стигли и истоварили се, Срби из Вишеграда су нам показали у даљини између две планине које су чиниле кањон Лима село Ђанкићи. Лежало је на планинској падини и лепо се видело. А десно од села видела се узвишица Заглавак. Борба за овладавање тим селом и том узвишицом са стране-? Вишеграда водила се преко пола године. И наставиће се још толико.

Данас су као и јуче у нашој групи били Ас, Жења из Одесе, Дима Чекалин, Пећа Малишев, Коробејник и ја. Други део нашег одреда чинила је минобацачка група, која је остала нешто позади да штити наша дејства минобацачком ватром.

Поново смо се обрели код истих оних првих тунела од којих смо синоћ почињали кретање. Ту више никога није било, снаге подршке остале су далеко позади.

Првих неколико тунела мирно смо прошли. Противник није отварао ватру. Кретали смо се врло опрезно, распршено, претрчавајући, са заштитницом. На извесном растојању од нас кретала се главнина снага, са БОВ-ом (борбено-оклопним возилом).

На излазу из наредног тунела на нас је отворена ватра из пешадијског оружја. Онај који је изашао први (не сећам се ко) пао је као покошен. Хитно смо се вратили у тунел и почели да дозивамо палог, и он је ускоро жив и здрав допузао до нас – непријатељ га није погодио. Постало је јасно да се даље не смемо кретати на исти начин.

Смислили смо да се крећемо под заштитом БОВ-а. БОВ је полако напредовао, а ми смо, скривајући се иза његовог оклопа, ишли ка следећем тунелу. Тако смо превалили још две деонице пута између тунела под непријатељском ватром.

Паљба је бивала све прецизнија. Пред излазак из још једног тунела рекао сам нашем командиру Асу да не смемо више тако да се крећемо; треба да се попењемо горе и идемо изнад пута, чистећи терен од непријатеља. На моје аргументе Ас је пао у ватру и малтене ме оптужио за кукавичлук. Ни ја се, због млададости, нисам уздржао и у бесу сам му свашта рекао, и по изласку из наредног тунела демонстративно кренуо поред БОВ-а, не скривајући се иза њега.

Ипак је постало јасно да се не сме даље тако ићи. Треба послати групу горе ради чишћења терена. То је наложено нама Русима. Наш одред је са неколицином Срба кренуо узбрдо. Није било лако пењати се прилично стрмом падином. Некако смо стигли до косе заравни на врху једне узвишице.

Ту смо се развили у стрелце и наставили даље, полако се пењући на брдашце. Било је јасно да се оно завршава прилично стрмом низбрдицом. Чим су јој се први међу нама приближили, запраштало је из митраљеза.

Сви смо попадали и припили се уз земљу. Даље се нисмо могли кретати. Ас је позвао радио-станицом командира наше минобацачке групе која се налазила доле на путу, спремна да наше напредовање подржи минобацачком ватром. Командир је описао ситуацију и затражио да отворе ватру из минобацача по терену иза брдашцета. Ускоро су полетеле мине шуштећи кроз ваздух. Али, нисмо могли да коригујемо ватру пошто нисмо могли ни главу да подигнемо. Најнеустрашивији од нас, Дима Чекалин, покушао је да, уставши, брзо зирне шта се дешава иза брдашцета. Ни то није успело – противник је прецизно гађао.

Ускоро смо на левој страни брдашцета открили јаругу из које се могао осматрати терен иза брдашцета. Одатле смо почели да коригујемо минобацачку ватру. Противник, након што је на својој кожи осетио нашу ватру, престао је да пуца и вероватно започео повлачење. Наш одред је кренуо напред.

Иза брежуљка је лежало напуштено село. Пре рата ту су живели босански муслимани. Називало се Соколовићи.

Некада давно, у XVI веку, житељи Соколовића били су православни Срби. Најчувенији житељ села постао је српски дечак кога су силом одвели из породице и од њега направили јаничара. Потом је постао турски велики везир Мехмед-паша Соколовић. По његовој заповести је подигнут чувени вишеградски мост. Житељи села Соколовићи су, на захтев свог истакнутог земљака, оставили православље, веру предака и примили ислам. Само је мајка Мехмед-паше пожелела да остане православна хришћанка. По заповести њеног сина у селу је за њу подигнута малена црква.

Сада су у село Соколовићи улазили руски добровољци. Село се пружало на прилично великој територији. Ту није било улица у уобичајеном схватању, куће и помоћне зграде стајале су на приличном међусобном растојању, а око њих воћњаци, шумарци и све то на различитим висинама. Речју – типично планинско село.

У борбеној колони смо ишли кроз село, отприлике упоредо са путем који је остао испод нас. Све је било тихо. Непријатељ се није видео ни чуо. Кроз два сата стигли смо до супротног краја села. Даље је била шума, и то тако густа да је било тешко проћи кроз њу.

Ту смо застали да одморимо. Неки од нас чак су успели да одспавају. Све унаоколо било је тихо, противник се није чуо, али био је ту негде у близини.

Ускоро је стигло наређење за повратак.

Враћали смо се истим путем којим смо и дошли, поред напуштених кућа, малих гробаља и шљивика. Све је било тихо, сунце се клонило западу. Наш одред је већ готово изашао из села Соколовићи кад по нама изненада осу рафал и то на отвореној стази. Сви су лежали ничице, као да се труде да урасту у земљу. Нисмо знали има ли међу нама рањених. Негде на крилима чула се узвратна паљба.

После извесног времена постало је јасно да на нас непрецизну ватру отвара врло малобројна група. Иза мене се налазио Ас који ми је викнуо:

– Устај и трчи према жбуњу!

Скочио сам на ноге и из све снаге појурио стазом према брежуљку обраслом жбуњем, успут буквално прескочивши преко српског борца који је лежао на мом путу. Он је лежао ничице и никако није реаговао на моје трчање. „Можда је убијен?“ – помислих.

Срећно сам стигао до жбуња, ту је било прилично безбедно, и одатле сам могао да штитим ватром своје другове. Убрзо су ту доспели и остали добровољци и исти онај Србин поред кога сам протрчао – сви живи и здрави. Паљба је престала.

Падало је вече. Зимско сунце полако је залазило за планине на истом месту где је била наша узвишица Заглавак. Овде у Руду смо извршили задатак, требало је да се вратимо у свој родни Вишеград.

Борбе у том рејону нису била завршене. Неколико дана касније дошло је до још једног пробоја. Тада се, осим нашег одреда и српске ударне чете, у помоћ Руду упутио одред козака са сопственим БОВ-ом.

Козачки БОВ је одважно кретао на самом путу, пробијајући се кроз тунеле. На оклопу БОВ-а налазио се борац нашег одреда неустрашиви Дима Чекалин. Непријатељ је покушао да заустави тај одважан БОВ ватром из ракетних бацача, али свој циљ није постигао.

Та операција у рејону Руда постала је последња за наш Други руски добровољачки одред у саставу Вишеградске бригаде Војске Републике Српске. Одред је пребачен на север Босне у рејон Угљевика.

2. Руски добровољачки одред пред полазак на одбрану града Рудо

Како су козаци у Српској Босни у бању одлазили

У свим словенским језицима реч бања означава место где се човек пере, како би му тело било чисто. Тај појам се повезује и са местом где се људи лече.

Реч и појава су врло стари, тичу се не само времена словенског јединства, него и још старијег – ведског, индоевропског, а то је пре најмање 5.000 година. О томе сведочи староиндијска реч „бад, бадја“ која означава место за купање.

Али има и одређених разлика у схватању речи бања код разних словенских народа. У руском језику реч бања означава посебно место, уређено по одређеним правилима, а бањама се називају и места где се паре и купају по правилима других народа, попут финске сауне или турског амама.

Срби и уопште јужни Словени не познају врсту бање коју ми зовемо руском, што посредно може потврдити верзију о томе да су Руси ту појаву попримили од угро-финских народа. Притом у српском језику постоји реч бања, и означава место за купање (углавном код житеља Босне и Херцеговине) и место за лечење водом. Већ у 19. веку у Србији су почели да тако називају на европски начин организоване санаторијуме.

***

Питања телесне чистоће у рату постају горућа. Каткад се човек нема где опрати и чак нема чиме. Сећам се како смо док смо били на узвишици Заглавак код Вишеграда морали да снегом перемо не само лице него и друге делове тела. У томе се истицао Јулик, добровољац из Кијева.

Сећам се и прича нашег наставника Предвојничке обуке, ветерана Великог Отаџбинског рата. Причао је како се током рата врло тешко решавало питање купања. Морало се стално кретати, седети у својим рововима и у немачким. Све је зависило од способног старешине који може да, чим се пружи прилика, организује бањање за војнике у сваком селу где постоји иоле сачуван дом. Врло важно је било напарити одећу и рубље. У том смислу су Руси, по речима нашег наставника, за разлику од Немаца били сналажљивији.

Током рата у Босни није било тако тешко окупати се као у време Великог Отаџбинског рата. Па ипак је купање и прање рубља било проблем.

Када се наш Други руски добровољачки одред налазио у Вишеграду, у самом граду није било не само топле, него воде уопште – водовод је радио са прекидима.

Први пут су нас одвезли у војну базу Вардиште, готово на граници са Србијом. Тамо су били тушеви за војнике, али топле воде готово да није било. Други пут су нас одвезли у санаторијум „Вилина влас“, удаљен 5 километара од града. Тамо су нас распоредили по бунгаловима изграђеним средином 1980-их година за јапанске инжењере који су учествовали у изградњи Вишеградске хидроелектране. У бунгаловима смо могли да се истуширамо.

Неки добровољци су се сналазили тако што су се договарали са тамошњим житељима да се код њих окупају.

Ипак, треба признати да смо били прилично лењи. Сасвим смо могли да организујемо одлично пољско купатило у брдима, на самом Заглавку, где смо боравили читавих месец дана. Тамо је било довољно снега од кога смо могли да добијемо воду, а било је и камења и дрва. Али ми смо се већином само трљали снегом. На другом месту, на Јахорини, где је била база српско-руских специјалаца „Бели вукови“, руски добровољац с надимком Боцман направио је праву руску бању (парно купатило) у шатору.

Живели су козаци у околини

За нову 1993. годину у Вишеград је приспео козачки одред – највећа руска добровољачка јединица у том рату. У том одреду је било 50 козака, премда је њих десетак, на челу са својим командиром званим Максај, на молбу Срба отишло у Скелане. Нешто пре тога непријатељ је извршио пробој и опколио тај градић на обали Дрине.

Козаци су били прави и по изгледу и по духу и по одважности. Срби су у њих полагали посебне наде, говорећи: „Козаци су бољи!“ У смислу да су бољи од добровољаца; истина, нису знали да су половину добровољачких одреда чинили исти ти козаци.

Сместили су их у предграђе Вишеграда у насеље Околиште, што звучи слично руској речи околина.

Козаци су добили оружје, униформе и почели да ратују, одлазећи у брда. Фронт се тада налазио недалеко од града. После сваког одласка на положај враћали су се у Околиште, где су и решавали своја свакидашња питања.

Купање је као и пре било проблем. У просторији која се звала касарна била су два туша са бојлерима, али је у то време било прекида у снабдевању водом и електричном енергијом. А рат као рат и касарна као касарна. Све у свему, питање колективног купања искрсло је само по себи.

Козацима је саопштено да ће ускоро посетити Вишеградску бању. Речено је управо тако како је и написано. Притом су Срби и козаци под изразом Вишеградска бања подразумевали различите ствари.

Козаци су као истински Руси почели да се на познат начин припремају за бању – пославши одред у најближу шуму по метлице. Пошто је то било током зиме, могли су да насеку само храстове или четинарске метлице.

Пре 1.000 година Нестор летописац устима апостола Андреја описује руско бањање овим речима:

„Чудо видех у Словенској земљи на своме путу овамо. Видех бање дрвене и наложе их јако и свуку се и буду наги, и полију се квасом и дижу на себе шибе младе и сами себе шибају и дотле се ишибају да једва живи излазе и облију се водом студеном и само тако оживе. И чине то стално…“

Свети Нестор описује догађаје који су се одиграли 1.000 година пре њега. Од нас су ти догађаји удаљени 2.000 година. Значи да је племе Словени (за разлику од Славјана како Руси зову све Словене) северозапада савремене Русије бањом називало место где се у пари шибају метлицама. Али како тада, тако и 1.000 година касније и сада, другим Словенима је то непознато.

Ето тако је бивало смешних неспоразума. Уместо бање-дашчаре, паре од камења и кваса за обливање козаци видеше базен са плавичастом радонском водом. И дан-данас се смеју кад се сете тог похода у базен са храстовим метлицама. Две словенске традиције, разишавши се у древна времена, спојиле су се на земљи у Српској Босни.

Тада су до миле воље пливали. Козаци су изгледали сурово, многи су тада имали дугачке браде. У води базена те су староверске браде пливале далеко испред својих власника. Поготово се по томе истицао козак из Риге Артур Артурић чија брада је била као код генерала Скобељева.

Истине ради треба истаћи да у Вишеградској бањи постоји не само хотел-санаторијум „Вилина влас“. Ту у уској долини, густо обраслој четинарском шумом, на површину избијају извори топле радонске воде. Људи су још у давна времена запазили лековитост те воде те је тако место и добило име. Ту има и старинских купатила од којих је једно, како кажу, подигнуто 1575. године, током изградње Вишеградског моста, за који је камен вађен управо у том крају.

Успомене командира 2. Руског добровољачког одреда Мухарјова Александра:

Био сам неколико пута у старом купатилу које су још Турци подигли. Први пут су нас довезли после вишесатне ноћне заседе у брдима. Од дугог непомичног лежања на хладној земљи, снега је још увек мало било, озебли смо до сржи, до последњег кутка у организму. Те децембарске ноћи нико се на стази није појавио. Једва смо докопељали до камиона. Буквално су нас убацивали на њих. Одатле смо кренули право, како нам рекоше, на топли извор. Управо то нам је и било крајње неопходно. Заправо је вода била тек млака. Чиме ли се то под земљом загревала – не зна се. Није врућа, само млака. Није нам било друге, ушли смо у воду све до ушију и седели, полагано се кравећи. Вода уопште, а радонска такође, поседује некаква магична својства. Отприлике сат касније у жилама нам је заколала крв, дух нам се ободрио и јавила се жеља да се сместа вратимо назад у брда!

Козаци у Српској Босни

Како се звао одред руских добровољаца на Заглавку

Током грађанског рата у Босни и Херцеговини у српској војсци је ратовало много руских добровољаца. Углавном су били обједињени у одреде који су се звали руски добровољачки. Постојала су три таква одреда.

Први је ратовао у планинама Херцеговине, недалеко од Требиња. Одред је формиран септембра 1992. године. Други руски добровољачки одред је постојао готово годину дана и ратовао у источној Босни (Вишеград), у северној (село Прибој) и у средњој Босни (село Прача). У јесен 1993. године у српском Сарајеву је формиран трећи руски добровољачки одред који је деловао у саставу четничког одреда.

Осим тих јединица постојао је велики, многобројан одред сачињен већином од козака. Није има посебан назив. Обично га зову први козачки одред.

Традиција самосталних руских одреда сама се по себи укинула у лето 1993. године, када је престао да постоји 3 РДО после херојске погибије његовог легендарног командира Александра Шкрабова. Тада су руски добровољци већином прешли у српску специјалну јединицу „Бели вукови“.

У Вишеграду су почетком 1993. године ратовала два руска одреда – 2 РДО (25 бораца) и козачки (50 бораца). До почетка фебруара оба одреда су напустила град; 2 РДО је готово у пуном саставу отишао на ново место, у северну Босну, а козачки одред се сам расформирао, пошто је већина козака, после двомесечног боравка у рату, одлучила да се врати у Русију.

Средином фебруара у Вишеград су почеле да стижу нове скупине добровољаца.

Одред који је почињао да се формира требало је да постане други козачки, али је у историју ушао као други обједињени руски добровољачки одред (2 ОРДО),

У нови одред су се улили остаци 1. козачког одреда и 2 РДО, а такође неколицина добровољаца самостално приспелих у Српску Босну.

У почетку одред није имао никакав назив ни атрибуте. Одредом је командовао Михаил, козак из Поволжја, који је раније ратовао у саставу првог козачког и решио да остане у рату. Мање-више је познавао прилике и тамошње особености.

Добровољац Владимир Сидоров донео је из Русије црно-жуто-белу заставу сопствене израде од које се никад није одвајао. Премда је та застава била стално присутна на брду Заглавак, она није била званични символ одреда. Козаци су једном приликом над главним положајем на штапу подигли руску бело-плаво-црвену заставу. Мислим да су од Срба позајмили њихову заставу и просто је преокренули.

Почетком марта добровољци су упућени у операцију освајања непријатељског упоришта у селу Ђанкићи. Тако је започео месечни боравак на узвишицама Заглавак и Столац, завршен њиховом херојском одбраном 12. априла 1993. године.

Током дугог боравка на Заглавку, средином марта 1993. године дошло је до несугласице између командира Михаила и донских козака који су чинили основ одреда. Окупљен је збор добровољаца – козачки круг.

Круг је одржан на самим борбеним положајима.

Оглашена је наредба о смењивању претходног команира и именовању предводника Донаца Алексеја. Михаил је изненађујуће мирно примио ту одлуку и потом здушно помагао новом командиру.

Наредба је написана на папиру, сачинили су је сами донски козаци. У наредби је наведен назив нашег одреда – други обједињени руски добровољачки одред, скраћено – 2 ОРДО.

Откуд синовима слободног Дона идеја да тако назову одред? Можда је на њихову одлуку утицао мој нашивак на рукаву на коме је писало 2 РДО, или нису хтели да одред назову козачким пошто је у њему било много оних који нису козаци. Тешко је сада рећи како је до тога дошло, али је у историју Руског добровољачког покрета одред који се борио на узвишици Заглавак 12. априла 1993 године ушао као други обједињени руски добровољачки одред.

Ваздухопловни напад

Бивши командир Другог руског добровољачког одреда Александар Мухарјов – Ас тог дана је ушао у српски штаб. Тамо су официри живо расправљали о нечему. На Асово питање шта код вас има ново, Срби су одушевљено одговарали:

– Данас идемо да заузмемо Ђанкиће! Напашћемо са две стране. А пре тога треба да буде налет наших авиона који ће све разрушити. И сви козаци ће учествовати у тој офанзиви. Овога пута ћемо свакако узети те Ђанкиће.

Ас се јако зачудио. Као прво, током пола године колико је провео у босанском рату ниједном није видео примену авијације, а као друго, утврђени рејон у брдском селу Ђанкићи Срби нису могли да заузму још од маја прошле године, а тада је био већ март 1993.

– Хајде онда да и ја пођем са Русима на Ђанкиће, као саветник! – неочекивано за Србе предложи бивши командир 2. РДО.

Ас већ више од месец дана није имао посла. Његов одред је прешао на други део фронта, а он је остао у Вишеграду. Живео је у опустелој једноспратници у којој је донедавно био смештен 2. РДО. Није био сам, са њим су била двојица рањених руских добровољаца – лакше рањени Дима Румун и тешко рањени Игор Казаковски. Ас је сматрао да је морално обавезан да допреми Игора кући у Санкт Петербург.

Изгледа да се Асу у српском штабу разиграло срце и одлучио је да оде у брда како би учествовао у предвиђеној борби уз коришћење авијације.

Истина, морао је да причека на сам славни ваздухопловни напад. Прво је уследило заморно пењање на узвишицу Заглавак у близини Ђанкића. Потом је требало уредити пољски логор, упориште, па су уследили напади непријатеља. Протекло је око две недеље до оног заветног дана када је требало да удари српска авијација.

После почетка сукоба у Босни и Херцеговини, над њом је НАТО прогласио зону забране летења. Вероватно, натовци нису у том тренутку могли да контролишу читав ваздушни простор. Срби су у Братунцу, у источној Босни, имали спортски аеродром, где је базирано Ратно ваздухопловство Војске Републике Српске, у чији састав је ушло неколико малих и спортских авиона.

По приспећу сваког добровољца Срби су се распитивали за његову војно-евиденциону специјалност. Када су сазнали да сам се у Совјетској армији водио као нижи авиомеханичар, одмах су ми понудили да одем у Братунац. Одлучно сам одбио, јер смо се ми, војници, у совјетској авијацији само водили као авиомеханичари, а углавном смо били обезбеђење аеродрома.

Тог дана је било јако лепо време. Сунце је од самог сванућа јарко сијало, грејући босанске планине. Читав дан је обећавао да ће бити испуњен сунчевом светлошћу. Такво време у босанским планинама у првој половини марта није било реткост.

Пре две недеље на узвишици Заглавак био је снег до појаса, а на неким местима и до груди. А сада само у јаругама, и још под великим јелкама леже бедни остаци некадашње зимске величанствености. А било је свега четири-пет дана јарког топлог сунца. Истина, све је то варљиво. Зима ће се почетком априла свакако вратити и опет затрпати планине снегом.

Свако буђење на нашим положајима мало се разликовало од претходних. Распоред устајања сваки шатор – земуница одређивао је самостално.

Борбени задаци на Заглавку током затишја били су незнатни. Активна дејства против противника нису вођена, диверзионих упада није било, извиђање је било минимално.

Испрва смо и ми и противник покушавали да дејствујемо на неутралној територији, али су после неколико сукоба обе стране од тога одустале – одлучивши да чувају снагу. У једном од таквих сукоба рањен је наш козак с Урала Виктор Десјатов. Тако нам је преостало патролирање у близини Заглавка и веза са нашим положајима на суседној узвишици Столац, а пут до тамо водио је кроз фактички ничију земљу.

Тог јутра управо је Асу наложено да изведе борбени задатак. Окупивши старешине шатора, објавио је да се данас очекује српски ваздухопловни напад на Ђанкиће, а ми ћемо заузети јужну падину узвишице која се надноси над Дрину. Циљ тог дејства није био најјаснији. Можда су се Срби надали да ће после бомбардовања непријатељ почети да бежи, а ми треба да будемо спремни за његово гоњење.

Положаји руских добровољаца били су усред Заглавка, од кога је јужна падина била одвојена великом чистином, може се рећи планинском ливадом, а иза ње је била удољица обрасла дрвећем и жбуњем.

Ас је окупио двадесетак бораца. Тај одред кренуо је ка јужној падини увишице.

Избивши на саму ивицу наше узвишице, спазили смо изванредан призор. Они који су већ били ту причали су о чуду невиђеном на ивици Заглавка, али оно што смо видели превазишло је сва наша очекивања. Иза урвине почињао је нови свет испуњен незамисливом лепотом.

Испод нас је био величанствен кањон, провалија дубине најмање 1.000 метара. А на самом дну је вијугала смарагдна Дрина. На другој обали реке брда су била као на длану, њихови врхови су се пружали у даљину на исток ка границама Србије и Црне Горе. Наша браћа Срби су, гледајући ту величанственост, с поштовањем говорили, показујући на ту планинску даљину: „Тамо је Србија!“.

Сунчев сјај се обрушавао на дно провалије и враћао у небеско плаветнило.

Немогуће је било скренути поглед са те велелепности. Дах ти је застајао, хтело ти се да се из залета винеш у небо. Уопште ти се није хтело да мислиш на рат. Застали смо као укопани, зачарани тим призором.

Мало-помало смо се повратили и распоредили по самом рубу падине.

Поред мене је био добровољац-козак из Ставропоља, и гледајући надоле на Дрину, рече ми:

– Одлично место за лет делтапланом, за шта сам стручњак, овде су узлазне ваздушне струје, могло би се летети.

Лежимо, седимо, све је некако тихо.

Изненада у тој тишини зачусмо звук канда мотоцикла. Неко је викнуо:

– Авиони!!!

И заиста, небом изнад кањона летеле су две летелице. Приближавале су нам се, али нису нарочито брзо летеле.

Козак љубитељ делтаплана реши да се – за сваки случај – склони у жбуње, а сви остали су дигнутих глава посматрали тај призор.

Авиони су строго пратили корито Дрине. Један је био Ан-2, а други мањи, највероватније спортски из породице Јакова.

Стигавши до нас, авиони почеше да скрећу удесно, ка непријатељским положајима.

Нетремице смо гледали шта ће даље бити. У једном тренутку се отворише врата авиона АН-2 и неко тамо горе поче да баца нешто на главе наших непријатеља. Авионске бомбе, досетисмо се.

Ас се налазио на месту одакле је могао да осматра противника. Од непријатеља га је одвајала дубодолина дужине око 600 метара. На другом крају дубодолине Ас је голим оком добро видео дугачку кућу типа бараке са оградом од колских руда. Кад су се авиони појавили, непријатељски војници су истрчали из те куће и почели усплахирено да беже.

Када су бомбе почеле да падају, ти војници су се зауставили и почели да гледају авионе како пролећу изнад њих. Највероватније су бомбе падале и екслодирале далеко од њих.

У међувремену је Ан-2 заокренуо и полетео дуж реке. А спортски авион је по Асовим речима почео да изводи некакве фигуре, нагле заокрете, пикира и испустио је шест невођених ракета, после чега је, махнувши крилима, одлетео.

Вазухопловни напад се завршио. Настала је тишина. На оном крају где је седео Ас огласила се наша радио-станица „Моторола“ и командир је примио наредбу за повлачење.

Ваздухопловни напад се завршио без било каквих видљивих резултата.

Очито је нашим официрима-оперативцима недостајало системско мишљење. Да су нас извели на положај за напад, уз издвајање посебних ударних група и, истовремено са ваздухопловним нападом, извели артиљеријски удар из свих калибара, несумњиво би се јуриш на Ђанкиће тог дана завршио нашом победом.

Живот на Ивици

Ивица је планина западно од Дрине која се надноси над пут из Вишеграда у Рогатицу. Тај пут је стар, могуће из доба Римљана, или чак и пре. Од давнине и до почетка осамдесетих година ХХ века повезивао је средишњу Босну са средњим током Дрине. Чувени Вишеградски мост подигнут је у XVI веку како би тај пут учинио главном стратешком артеријом турског надирања на Запад. Почетком XIX века тај пут постао је важан део Наполеонових планова за превазилажење несташице роба, изазване енглеском континенталном блокадом. Каравани натоварени врећама са памуком кретали су се из сунчаног Египта у европски део Турске, затим босанским путевима ка илирским провинцијама Наполеонове Француске. Највероватније су се под утицајем те саобраћајне артерије у тамошњем селу Борике одвајкада узгајали расни босански коњи. Током Другог светског рата Немци су на Семечком пољу недалеко од Ивице направили аеродром.

Успоставивши контролу над Ивицом, Срби су поуздано штитили са југа тај пут са стране муслиманске енклаве Горажде. Истовремено је Ивица затварала пут из Горажда у Жепу. Ивица, Столац и Заглавак били су капије за непријатеља на караванској стази названој „Алахов пут“.

Ту су се први стални положаји појавили крајем фебруара 1993. године. Тада су козаке пребацили из Вишеграда на Семеч, и тамо им је предстојало да граде утврђења. На Ивици је постављено 4 или 6 бункера од брвана са пушкарницама, у којима су људи могли да живе и бране ту коту. Затим су козаци отишли (први одред – јануара-фебруара 1993. године) и те положаје су запосели Срби из новостворене Горажданске бригаде, коју су чинили већином Срби избеглице из Горажда. Они су ту били стално, штитећи пут из Вишеграда у Рогатицу и контролишући кретање непријатеља.

Пре Ивице се према Дрини налазило поље, а иза њега је почињао Столац, прилази кањону Дрине. Једном сам био на тим положајима. Почетком марта 1993. године упућен сам тамо, скупа са добровољцима из Петербурга Владимиром Сафоновом, Дмитријем Поповом и Андрејем, са задатком да извршимо ноћно извиђање. Добијали смо сазнања о томе да се противник у групама од по два-три човека провлачи преко поља испред српских бункера. Дали су нам одличне вреће за спавање, у њима је могло да се лежи у снегу и остане сув, као и двоглед за ноћно осматрање. Прошавши линију бункера, попели смо се још више, одакле смо осматрали поље испред Ивице. Прележали смо готово читаву ноћ у снегу, а пред зору смо се, никог не откривши, вратили у своју добро угрејану кућу на Семечу.

Са истих положаја је, неколико дана касније, кренуо део нашег одреда и заузео коту Столац. Када су започеле борбе за Заглавак, тим путем је курсирала „Каћуша“, коју су Срби називали ВБР (вишецевни бацач ракета). Та „Каћуша“ је отварала ватру на Ђанкиће. После 12. априла, када су напуштени Заглавак и Столац, одлучено је да се преостали козаци пребаце на Ивицу. Тамо су вршили стражарску службу. Управо је почињало расцветано балканско пролеће, све је цветало и опојно мирисало, и било је јако пријатно бити на тим положајима. У близини је било омање језеро, тамо су козаци одлазили у лов, покушавајући да устреле срну. Тако су проводили време на Ивици, а најпознатији и најизразитији међу њима био је козак кога су звали Казнац. Тај надимак добио је зато што је одговарао за чување материјалних вредности. Затим је, неколико месеци касније, са Ивице кренула офанзива на Дрину.

“Победа” – Горажде

У пролеће 1992. године, када је започео рат у Босни, испало је да су већи градови већином подељени међу супротстављеним странама. Ни Горажде, град у Источној Босни, није био изузетак. Тај град је био центар области у горњем току Дрине, а православни Срби чинили су нешто мање од половине његовог становништва. У средњем веку се у православном манастиру, који су у последњем рату срушили муслимани, налазила се једна од првих штампарија на Балкану. Тај град се после другог светског рата прочуо захваљујући фабрици оружја са звучним именом „Победа”.

Горажде је током првих месеци рата било фактички подељено на два дела: српски и муслимански. Вероватно би таква подела и надаље остала све док нека од страна не би стекла значајну надмоћ над другом. Не, дошло је до баналне издаје. Последње српске јединице су напустиле град крајем августа 1992. године. Заједно са српском војском, Горажде је напустило читаво српско становништво. Муслимански побуњеници стекли су огромну територију. Овладали су кањоном Дрине од Србиња (Фоча) до Вишеграда, сасвим се приближивши границама Србије и настала је реална претња освајања Руда, Чајнича, Вишеграда…

Срби су током јесени 1992. и зиме 1992-1993. године водили искључиво одбрамбене борбе, покушавајући да задржи навалу све јаче муслиманске армије Босне и Херцеговине. Као резултат грандиозних офанзивних операција у пролеће и лето 1993. године, коју је замислио и сјајно извео генерал Ратко Младић, Срби су преотели иницијативу и напредовали 20-30 км према Горажду. До центра града је преостало 8-10 км. У пролеће 1994. године Срби су у тој области опет извели офанзивну операцију у којој је уништена муслиманска 82. самостална дивизија, док је српска претходница почела да улази у предграђе града ког су пре годину и попустили.

Током пролећа 1994. године у Сарајеву је, као и на другим деловима фронта (изузев рејона Горажда) владало затишје. Руским добровољцима је та неактивност била мучна, тим пре што су свакодневно пристизали извештаји о славним победама на Горажданском фронту. Првобитно је планирано да се руски одред упути у Горажде. Не, касније су планови промењени, те су Руси заједно са српским четницима остали на „мирном” Јеврејском гробљу у Сарајеву.

Многе чињенице указују на то да је управо командир Трећег Руског Добровољачког Одреда Александар Шкрабов био иницијатор самовољног одласка добровољачке јединице на други део фронта  нечувена појава у обичним регуларним армијама. Можда је на ту одлуку утицао један од многобројних војних савета које су добровољци повремено одржавали. Познато је и то да је војвода Славко Алексић, директно надређени Шкрабову, био против тог његовог подухвата. Не, командир 3. РДО ипак није послушао војводу, што се раније практично никад није десило. Било како било, Шкрабов је чврсто одлучио да крене у Горажде. И једног априлског јутра 1993. године Трећи руски добровољачки одред у саставу: командир Шкрабов Александар, Гаврилин Валерије, Петар Б., Андреј Молодој, Димитрије Попов, са личним пешадијским наоружањем кренуо је на фронт у рејону Гора жда.

Морали су да се до рејона борбених операција пребаце аутостопом, што је, све у свему, било уобичајено за Босанско ратно доба. Одред је предвече стигао у село југоисточно од Рогатице. У том планинском селу се налазила претходница ударног батаљона из сарајевског предграђа Илијаша под командом легендарног пуковника Јосиповића.

Добровољци су, преноћивши у том селу, рано ујутру били потчињени лично пуковнику Јосиповићу. Управо је тог априлског јутра ударни илијашки батаљон добио задатак да заузме фабрику оружја „Победа”. Та је фабрика била смештена у планинској удолини у предграђу Горажда. Офанзива се до тог дана одвијала прилично успешно, муслимани су се повукли ближе центру града. Њихов борбени дух и воља за отпор стално су падали. Притом Србима, због спољног притиска и већ започетих натовских бомбардовања, није успело да у пуној мери развије офанзиву, а такође им је постало јасно да неће успети да коначно заузму град. Срби су у таквој ситуацији донели одлуку да противнику причине што већу штету, а ради дуготрајног подривања његове борбене способности. А пре свега је требало уништити фабрику оружја „Победа”.

Одред пуковника Јосиповића састављен од 150 бораца наоружаних лаким пешадијским наоружањем, митраљезима и ручним бацачима упутио се према фабрици “Победа”. До врха планинског ланца који окружује удолину где су смештене фабричке зграде одред је стигао брзо, та се територија сматрала већ ослобођеном. С врха планине фабрика се видела као на длану  до ње је преостало 500-700 метара. Према обавештајним подацима, непријатељски положаји су се налазили у близини спољне фабричке ограде. Иако српски одред није био много далеко, муслимани још увек нису могли да потпуно схвате планове Срба, пошто је развијање већег ударног одреда скривала густа црногорична шума која је покривала падине. Срби су се развили у ланац у једној линији и на тај начин захватили већи део удолине у полуобруч, и почели да се опрезно, у кратким претрчавањима, спуштају доле. По нашим руским мерилима, та је фабрика била мала, пружила се међу падинама двеју шумовитих планина у дужини од једног километра. Фабричке зграде биле су једноспратне и двоспратне.

На растојању од једно 200 метара муслимани су приметили напредовање Срба и отворили ватру на њих.

Учесници те операције истичу да ватра није била интензивна, муслимани нису пружали јак отпор, њихов борбени дух је био очито начет претходним поразима. Србе и Русе такав отпор није збунио, те су и даље опрезно прилазили фабричкој огради. Одреду је било потребно 3 сата да превали растојање од врха падине до фабрике. Чим је противник схватио да му се српски одред приближио на растојање бацања бомбе, повукао се на територију фабрике, пружајући притом хаотичан отпор. Ускоро су и та појединачна жаришта отпора била савладана, а остаци фабрике бранилаца су побегли према граду. Срби су започели операцију у 8 ујутру и до ручка им је читава фабрика била у рукама. Притом одред Јосиповића уопште није имао губитке.

После преузимања фабрике и њеног чишћења, Срби и Руси су заузели одбрану према граду, пошто се ускоро очекивао муслимански противнапад. Почели су да праве и опрему ватрене тачке користећи вреће с некаквим материјалом црвене боје. Онда се испоставило да то није ништа друго до експлозива. Учесници операције се с осмехом сећају те епизоде. Тај експлозив је примитивним средствима направљен у фабрици. Муслимани су после извесног времена заиста предузели нешто налик на противнапад. Али, како сведоче очевици, он је био толико бојажљив да су Срби и Руси били сасвим уверени у недостатак воље код противника да поврати своје положаје.

Муслимани су нешто касније отворили ватру на фабрику из минобацача и тешких митраљеза. Ватра је отварана из града. Срби и Руси су се заклонили од непријатељске ватре у фабричким зградама. Добровољац Валера Гаврилин је у једној од зграда пронашао 100-литарско буре с алкохолом. Један добровољац то овако описује. Валера Гаврилин и он су се кретали једном од фабричких зграда. Добровољци су проверавали да у њој случајно није преостао неки побуњенички војник. Испред те двојице добровољаца био је дугачак ходник, дуж кога су с обе стране биле собе. То је највероватније била управна зграда. У једној од просторија су видели буре, пластично. Тамо се највероватније налазила фабричка лабораторија. Један добровољац је опрезно одврнуо поклопац бурета, помирисао и сместа схватио да је то алкохол. Валера Гаврилин није издржао и одлучио да провери. Захватио је некаквим ту пронађеним судом из бурета, и после првог гутљаја одушевљено узвикнуо: “Ама то је алкохол!” Онда су позвали остале добровољце. Сви заједно су опрезно изнели буре напоље. Они који су имали непробојне прслуке на себи, скинули су их и брижљиво њима покрили трофеј.

Српско-руски одред се неколико дана налазио у фабрици. Све то време муслимани ниједном нису покушали да је преотму. Онда је стигла наредба да се фабрика напусти пошто су муслимани позвали помоћ украјинског и енглеског батаљона УНПРОФОР-а. Српска команда је наредила да се фабрика пре напуштања минира. Ударни одред Јосиповића је сместа приступио извршавању те наредбе, срећа да је тамо експлозива било на све стране. Практично су све фабричке зграде биле миниране. Операција минирања и уништавања фабричких зграда започета је поподне и трајала је читаве ноћи све до јутра. Притом су муслимани схватали да Срби уништавају фабрику, али нису покушали да их спрече, премда су, како сведоче очевици, имали довољно снаге. Задовољили су се само тиме да млако гађају фабрику из минобацача и тешких митраљеза.

Тада су пред ручак Срби и Руси напустили фабрику.

Операција преузимања фабрике оружја у Горажду, у пролеће 1994. године, представља једну од најзначајнијих страница историје савременог Руског добровољачког покрета.

Валериј Гаврилин код минобацача

Колико нас је било?

Први руски добровољци у српским оружаним снагама појавили су се 1991. године, на самом почетку борбених дејстава у Хрватској. То су били Руси који су се случајно затекли у зони борбених дејстава (радници, “транге-франге” трговци). Тешко је судити о њиховој бројности, али Срби мало-мало па се присете овог или оног Руса који је пре рата нешто продавао на локалној пијаци, а после његовог почетка постао добровољац. Током рата у Српској Крајини највероватније није било организованих група добровољаца; појавили су се касније, после примирја са Хрватима у јесен 1991. године.

Црвеним тачкама означене су локације руских добровољачких одреда.

Током 1992. и 1993. године у Републици Српској Крајини (РСК) било је неколико група добровољаца – или самоорганизованих, или организованих на иницијативу и уз учешће Срба. Међу њима је било добровољаца с Урала преко козачке линије, и неколицина из Казахстана и Москве. Укупна бројност тих група износила је 20-30 људи*. Налазили су се у саставу Арканових јединица и Војске Републике Српске Крајине (ВРСК). Хрвати су управо међу њима и заробили једног руског добровољца.

После почетка рата у Босни и Херцеговини априла 1992. године исто су руски радници и “транге-франге” трговци постали први добровољци у Војсци Републике Српске (ВРС). Неколико група добровољаца се у лето 1992. године пребацило из РСК у Босну. Тада су се сви добровољци по правилу прикључивали организацији “Бели орлови” Драгослава Бокана. Претпоставља се да је у времену од априла до септембра 1992. године у Босни боравило око 10-15 добровољаца.

У лето 1992. године када је постало очито да рат у Босни постаје дуготрајан, а међународна изолација је јако утицала на морални дух народа, Срби су заузели нови став по питању руских добровољаца.

Издвојена су знатна средства за организацију доласка у РС знатног броја добровољаца из Русије. Изгледа да се рачунало на следеће – мањи одреди (5-10 људи) распоређени су на најважнијим секторима фронта у Источној Босни и Херцеговини, тј. непосредно уз границу са Србијом. Ти су одреди имали један циљ – да дижу и одржавају морални дух Срба. Претпоставља се да су у ту операцију били укључени Срби у расејању с њиховим финансијским средствима, могуће чак и југословенске специјалне службе да руководе операцијом.

Први организатор с руске стране постао је познати Јарослав Јастребов. Он је са својим помоћницима углавном преко козака тражио добровољце, организовао их и у мањим групама (2-3 човека) слао у Југославију. У Београду их је дочекивао курир с надимком Брада и пребацивао у РС. Тако су формирани 1. и 2. Руски Добровољачки Одред (РДО). Први је бројао 10-15 људи, био базиран у Требињу и постојао од септембра до децембра 1992. г. Други РДО се одржао скоро годину дана и прошао пут од Вишеграда преко Прибоја до Праче, учествујући у многим биткама. Бројао је око 15-20 људи. У разно време кроз њега је по заједничком прорачуну прошло до 50 људи. Први командир одреда био је чувени Ас кога је Јастребов још у Москви поставио. Касније је одредом командовао мајор-Авганистанац који је био један од најбољих командира током читавог рата. На чело 2. РДО маја 1993. године долази Михаил Трофимов – официр који је за учешће у авганистанском рату добио 2 ордена Црвене Звезде. Погинуо је у покушају да ухвати живог непријатељског војника у противничкој позадини. Одред је основан 5. новембра 1992. године и престао да постоји новембра 1993. године, застава одреда предата је музеју Београдског подворја Руске Православне Цркве где се налази заједно са заставама Беле Добровољачке Армије. За годину дана свог постојања одред је изгубио 3 човека**. У одреду је осим руских добровољаца било и Бугара.

У Скеланима је новембра-децембра 1992. г. настао мањи одред Александрова од 5-7 људи. Касније се одред из Источне Босне пребацио у регион Сарајева. Тамо се одред распао после погибије командира – то се десило маја 1993. године.

У јесен 1992. и зиму 1992-1993. г. у РС су дејствовала два мања одреда у Милићима у Босни, и у рејону Коњица у Херцеговини, укупне бројности 10-15 људи.

Козачка епопеја у РС започела је 2. јануара 1993. године. Тог дана је у источнохерцеговачки град Вишеград пристигла велика јединица козака (до 50 људи). Став Срба у погледу руских добровољаца почео је да се мења после више него успешних дејстава руских одреда, поготово Другог РДО. Срби су највероватније закључили да је целисходније да Русе, уместо за сокољење српских ратника, користе за решавање сложених борбених задатака, тим пре што су припремане крупне операције против непријатељских групација у Горажду и Сребреници. Руководећи се тим разлозима, Срби су знатно повећали финансирање општих мера за пристизање добровољаца, надајући се да у првој половини 1993. године повећају укупну бројност руских одреда до 150 људи дислоцираних у Требињу, Вишеграду и Скеланима. Основне снаге је требало да се налазе у Вишеграду (100-120 људи). Та је група, сачињена углавном од козака, заједно са јуришним четама 3 бригаде ВРС (Вишеградском, Горажданском и Рогатичком) извршила снажан упад дуж реке Дрине у центар непријатељске енклаве Горажда.

Организацију доласка козака преузела су на себе двојица добровољаца из Казахстана. Они су тесно сарађивали с руководством српских добровољачких одреда “Бели орлови”. У првом козачком полуескадрону било је козака с Дона, из Саратова и Москве, а осим козака било је представника појединих родољубивих организација Русије. Тај одред је у Вишеграду ратовао 2 месеца, њиме су заредом командовала 3 војна атамана. Други међу њима, Генадије Котов, козачки пуковник из Волгодонска, погинуо је фебруара 1993. године. Атаман Генадије Котов несумњиво спада међу најдостојније команданте Руског Добровољачког Покрета.

Крајем фебруара 1993. године у Вишеград почињу да пристижу нови добровољци, а претежну већину међу њима више не чине козаци. У другој декади марта 1993. године од остатака Другог РДО, 1. козачког полуескадрона и новоприспелих добровољаца формиран је 2. обједињени РДО у чијем саставу је било око 35 људи. Одредом су командовали разни командири, већином козаци. Одред је постојао до маја 1993. године и учествовао у одбијању два већа напада на утврђени рејон планине Заглавак код Вишеграда.

До лета 1993. године, осим Другог РДО који је и сам већ био у стању распада због одсуства командира, није остао ниједан организован одред. Доста добровољаца се, по један или двојица, налазило у саставу српских одреда. Понекад су се ти добровољци удруживали у мање одреде као што је такозвана “Озренска бригада” (око 5 људи). До октобра 1993. године се после коначног распада Другог РДО знатан број добровољаца окупио у сарајевском рејону Јеврејско гробље. Управо је тамо новембра 1993. године основан 3. РДО и његов командир је постао Александар Шкрабов. Тај одред је учествовао у великом броју операција, понекад врло успешних – пробоју према Олову децембра 1993. г., заузимању фабрике оружја “Победа” у Горажду итд. Кроз тај одред је прошло врло много људи – између 60 и 80 њих. Уочи 1994. године, убрзо после погибије свог командира А. Шкрабова, и 3 РДО је престао да постоји.

У лето 1994. године се од 3 РДО отцепила мања група добровољаца и у сарајевској општини Добриња од њих је настао мањи одред који је постојао све до краја рата завршеног новембра 1995. године. Кроз њега је прошло 10-15 људи.

У јесен 1995. године почеле су опсежне борбе у средишњој Босни. То је била последња офанзива ВРС која је имала за циљ да распарча противничке снаге и победоносно заврши рат. У ту сврху су на Нишићкој висоравни усредсређене велике снаге од којих је најважнију улогу играла јуришна извиђачка јединица централне подређености “Бели Вукови” под командом Срђана Кнежевића. У ту јединицу су ушли скоро сви добровољци из 3 РДО и одреда у Добрињи. Одред “Бели Вукови” постао је најпознатија јединица с краја рата у којој су се окупили руски добровољци.

Јединица је била базирана у Олимпијском центру “Јахорина” 20 км од Сарајева. Успешно је учествовала у многим познатим операцијама 1994-1995. године. У њеном саставу је ратовало око 50-80 руских добровољаца и десетак Бугара, Грка, Румуна итд.

Од друге половине 1993. г. у Вишеград се вратила неколицина козака који су касније чинили основ мањег руског одреда бројности око 5 људи.

Група добровољаца (7-10 људи) се у јесен 1995. године одвојила од одреда “Бели Вукови” и пребацила у Власеницу где је ушла у одред “Вукови са Дрине” у коме је остала до краја рата. У истом граду Власеници је у то време постојао мањи одред (до 10 људи) грчких добровољаца “Грчка гарда”. Неколицина Грка била је и у одреду “Бели Вукови” и код српских четника у Сарајеву на Јеврејском гробљу.

После почетка борбених дејстава НАТО на СРЈ добровољци из Русије су у великом таласу похрлили на Косово. На Косову је 1999. године било око 200 добровољаца. Притом треба истаћи да је у тој групи био значајан постотак из Украјине, малтене половина. Добровољци су се налазили на најразличитијим местима Косова, у групама по 5-15 људи. Познато је да су се одреди налазили у Рашки недалеко од Дечана, као и на граници с Албанијом. Зна се да су у рату на Косову погинула двојица руских добровољаца.

Мања група руских добровољаца (око 7 људи) појавила се у Македонији августа 2001. године где је успешно учествовала у борбама против албанских сепаратиста.

Дакле, у Отаџбинским ратовима Срба од 1990. до 2001. године учествовало је отприлике од 529 до 614 добровољаца из Русије, Бугарске, Грчке, Румуније и других земаља. Притом је њих око 40 погинуло.

Легендарни Ас

Ас – Александар Мухарјов је легендарни командант руских добровољаца у Српској Босни. Његова легендарност састоји се из неколико чинилаца. Он је био први успешан командант првог успешног руског добровољачког одреда на Балкану 90-их година. Одред којим је командовао по нумерацији и историји ни издалека није био први. Али о онима који су били пре њега и о њиховим командантима готово ништа се не зна.

Ас се показао као врло друштвен и отворен човек. Успело му је да нађе заједнички језик са Србима, и са командом и са обичним људима. Пошло му је за руком да у одреду створи врло борбену атмосферу и добровољце чврсто повеже у ваљану борбену јединицу.

После Аса било је и других изванредних команданата 2. РДО (Руског добровољачког одреда) и других одреда, али он је био први. Ас је у својству команданта добровољаца био представник последњег совјетског романтизма, заснованог на раним постсовјетским реалијама, а притом је био сасвим лишен цинизма.

Александар се родио у Сибиру, у Кемеровској области, чини се у граду Кисељовску. Тамо је одрастао и потом исто тамо у Сибиру, у северним областима радио као возач камиона. Да, још нешто врло важно – није служио у совјетској армији због некаквих здравствених проблема.

Крајем 1980-их и почетком 1990-их година наша земља је утонула у мочвару међунационалних оружаних сукоба. Све то је било и остаје трагедија наше земље. Истовремено су оружани сукоби призвали у живот нову, и истовремено свагда нашем народу својствену појаву – Руски Добровољачки Покрет. Александар Мухарјов је, ако се може тако рећи, био један од његових оснивача, и свакако у извесној мери његово оличење.

Прво добровољачко искуство стекао је у Јерменији. Није доспео у Нагорни Карабах, већ на границу између Јерменије и Азербејџана, где се такође водила борба. Ту се није дуго задржао, показало се да је менталитет тамошњег становништва исувише егзотичан.

Марта 1992. године започео је сукоб у Придњестровљу. Управо је Придњестровска земља постала колевка Руског Добровољачког Покрета. Мухарјов је тамо кренуо управо у марту. Тада није дуго тамо остао. Марта 1992. рат се још није пуном снагом распламсао, до тога је дошло у лето исте године. Александар Мухарјов је поново на фронту. Рат се без све шале распламсао. Тада је придњестровској војсци народне одбране и руским добровољцима пошло за руком да зауставе навалу непријатеља који је покушавао да сукоб заврши у своју корист. А рат је завршен крајем лета 1992. мировним напорима руских јединица на челу са генералом Лебедом.

После придњестровског рата многи добровољци, поготово млади, окупили су се у Москви. Борбено братство, настало на обалама Дњестра, држало је добровољце на окупу. Сем тога, у Москви се појавила могућност приватног запослења у обезбеђењу, што је доносило зараду.

У то време у Русији није било мирно – само што се распала јединствена замља, водила се озбиљна политичка борба, народ је сиромашио, стварале су се нове политичке структуре са сопственим наоружаним јединицама. Државна власт је слабила а корупција јачала.

Истовремено се у Југославији одигравала права трагедија грађанског рата. Земља се распала 1991. године. Рат је започео у Хрватској, потом је у пролеће 1992. експлодирала Босна и Херцеговина. Србија и Црна Гора доспеле су под међународне санкције које је подржало руководство јељциновске Русије.

Погледи многих руских добровољаца уперили су се на Балкан са ватреном жељом да помогну браћи Србима. Тих година био је популаран роман Валентина Пикуља „Част ми је“ (код нас преведеног: „Имам част“), који је живописно приповедао о незнаној вези између Руса и Срба. Та књига озбиљно је утицала на настанак руског добровољаштва у Југославији 90-их година.

Привлачност је била узајамна. Српске политичке снаге традиционално су почеле да траже подршку у Русији и пронашле је међу руским добровољцима. Један политички посленик – узгред, слабо познат – одлучио је да заједно са Србима створи неколико руских добровољачких одреда у источној Босни.

Први је настао у Требињу почетком септембра 1992. Други се планирао у Вишеграду.

Језгро вишеградског одреда формирано је у Москви. Та информација ширила се углавном преко козачких и родољубивих организација. Александар Мухарјов је некако доспео међу кандидате за одлазак у Југославију. То путовање врло се разликовало од одласка у Придњестровље или Абхазију, где се у то време такође распламсао рат. Југославија није била земља „оближњег иностранства“ (назив за бивше републике СССР-а) те је за путовање био потребан пасош. А биле су потребне и девизе – амерички долари или немачке марке. Није било једноставно зарадити за такво путовање. Сви ти проблеми решавани су уз помоћ организатора који су и одабирали кандидате.

Јарослав – организатор – својски се латио формирања руских одреда. Он је смислио назив, символику, елементе униформе, а такође је покушавао да из Москве утиче на кадрове и структуру одреда. Управо је Јарослав поставио Александра Мухарјова за командира Другог Руског Добровољачког Одреда. А то се десило овако. Јарослав је Александра скупа са другим добровољцима позвао у своју кућу. Ствар је у томе што је његова супруга, мршава жена са великим наочарима, завршила психологију и вероватно и радила као психолог. И такорећи је одлучено да се примени научна метода у избору командира 2. РДО. После неформалног дружења избор је пао на Александра Мухарјова. Тај избор многе је зачудио, па и самог Јарослава, пошто Мухарјов уопште није служио војску, а међу кандидатима су били чак и официри Совјетске Армије с искуством рата у Придњестровљу. Уз извесне ограде, сада сматрам да је избор био сасвим исправан. Узгред, управо је жена-психолог дала Мухарјову ратни надимак – Ас.

У Вишеград Ас са још двојицом добровољаца стиже првих дана новембра 1992. Са њим је у тој групи био и касније чувени Игор Стрелков-Гиркин. Још сасвим млад добровољац, који такође није служио војску, али већ са искуством рата у Придњестровљу. У то време у Вишеграду су била већ два добровољца, приспела неколико дана раније. Тако су првобитни састав одреда чинила њих петорица. И 5. новембра 1992. одред је имао први бој, који је представљао почетак дугог и славног борбеног пута.

Бој у рејону села Холијаци недалеко од Вишеграда значајан је из више разлога. Али, обратићу пажњу на информационо-идејне последице; пре свега – непријатељ се суочио са новом за њега појавом: руским добровољцима, смелим, младим, срчаним. На непријатеља је то оставило огроман утисак, близак паници. Срби су то пропратили у пресретнутим разговорима. Следствено томе, Срби су били, благо речено, усхићени учешћем руских добровољаца. Управо тада је зачета идеја да се број руских добровољаца удесетостручи, речју – нови руски добровољачки покрет као масовна појава зачет је тамо, у Вишеградским горама.

После прве борбе бројност одреда постепено је повећавана и крајем децембра 1992. достигла 25 бораца. Одред је подељен на минобацачку и јуришну групу. Ас је морао да се бави читавим мноштвом послова, економских и организационих.

Врло озбиљан међаш у историји одреда представљао је бој на Орловој гори 3. децембра 1992. Орлова гора налази се отприлике тамо где је смештено и село Холијаци у коме се водила борба 5. новембра. У борби 3. децембра одред је претрпео тешке ненадокнадиве губитке – погинуо је Андреј Нименко, тешко рањен Игор Казаковски. Ас је у том боју, по мом мишљењу, испољио најбоље људске и командирске особине. У условима фактичког слома, Ас је сачувао изванредну присебност и хладнокрвност. Игор Казаковски заправо дугује живот Асу, пошто би без његове одлучности и душевности Игор погинуо или био заробљен.

У другој половини децембра 1992. бројност одреда достигла је максимум. Приспело је много добро припремљених добровољаца. Морални дух био је висок. Одред је реорганизован – појавиле су се јуришна и минобацачка група, постојало је мало приручно складиште, нешто налик на штаб. Знатно је побољшано материјално обезбеђење.

Појавила се чак и застава одреда. Црно-жуто-бела, са натписом 2 РДО. Процват одреда посебно је повезан с успешном борбеном обуком. Управо тада је Ас стао на чело такозваног „Психичког јуриша“ (напада без отварања ватре) током првог заузимања горе Заглавак. Током другог заузимања горе на самом крају децембра 1992. године Ас је извео још један, најпознатији свој подвиг. У пориву јуриша заузео је противнички бункер.

У исто време Ас се успешно супротстављао интригама Михаила, добровољца из Петербурга који је, у жељи да заузме Асово место, уносио раздор у одред.

Нови добровољац Едуард Смирнов, мајор, ветеран рата у Авганистану, припадник ваздушно-десатних јединица, сместа је оценио Асове вредности као командира и није претендовао на командовање одредом.

У Вишеград је 1. јануара 1993. године приспео козачки одред. Ми, добровољци 2. РДО, међу којима је било много козака, с великом радошћу смо примили долазак великог одреда од 50 људи из Русије. Међутим, руководство козачког одреда се с опрезом и непријатељски понело према нама и нашем командиру. Почели су да избијају сукоби и неспоразуми.

Сетимо се овде и блиставог учешћа 2. РДО под командом Аса у ликвидацији непријатељских пробоја у рејону села Дринско и у околини града Рудо.

Током бојева за Рудо сплетке нездравог дела козачког одреда довеле су до тога да је 2. РДО био принуђен да напусти Вишеград и крене у дуги борбени пут по Српској Босни.

Међутим, Ас није кренуо с одредом, остао је у граду, предавши командовање Едуарду Смирнову. Највероватније се јако уморио од бремена одговорности за животе добровољаца. У то време је бринуо о Игору Казаковском, који се вратио из војне болнице на штакама и живео у опустелој касарни 2. РДО.

У то време Ас је по сопственој жељи учествовао у саставу српских јединица у низу операција. Понекад је узимао снајперску пушку и сам одлазио у планине према непријатељским положајима.

Крајем фебруара 1993. године у Вишеград је приспео други козачки одред, који је почео да се назива Други обједињени руски добровољачки одред (2. ОРДО). У њега је осим придошлих козака ушло неколико људи из првог козачког одреда, двојица добровољаца из 2. РДО и неколико нераспоређених добровољаца. Ас је у операцијама тог одреда учествовао као добровољац, ако тако може да се каже.

Средином марта 1993. године 2. ОРДО је у саставу веће српске тактичке групе упућен у рејон горе Заглавак. Задатак је био не само да заузму гору него и да се утврде на њој.

На самом почетку те операције Ас се придружио руским добровољцима и скупа са свима поново се попео на Заглавак. У тим операцијама је имао улогу главног саветника.

Крајем марта 1993. на Заглавак је неочекивано напао противник, тежећи да нас по сваку цену збаци са горе. Непријатељ је у нападу користио тешку артиљерију, што је било реткост у том раздобљу рата. Током тог напада који је за наше непријатеље био неуспешан, Ас је фактички преузео на себе командовање руским сектором одбране Заглавка.

Почетком априла требало је одвести рањеног Игора Казаковског у Русију. Игор је био тешко рањен у бедро и кретао се на штакама, те му је непобитно био потребан пратилац. Ас је то преузео на себе – четири месеца пре тога управо је он кроз босанске планине и шуме извлачио из окружења рањеног Игора.

По повратку у Русију, Ас се није бавио ничим одређеним. Заносио се и бизнисом, и војним проналазаштвом, и политиком, и многим другим стварима, али треба рећи да није постигао веће успехе.

Марта 1999. почело је НАТОвско бомбардовање Југославије, Ас се поново појавио на Балкану. Поставио је себи задатак да организује добровољачки одред на Косову. У јеку бомбардовања отишао је у Приштину, али није му успело да замисао оствари, те се враћа у Русију.

Година 2014. као пре сто година 1914. – отвара нову епоху за нашу земљу и читав свет. Ас је постао активан учесник свих догађаја који су се око Русије у то време дешавали. Немам право да пишем о свему што се тада са Асом збивало. Рећи ћу само да је деловао и поступао као прави Рус, као прави руски добровољац.

Асове заслуге пред отаџбином унеколико су признате: 2018. добио је посебну награду од посебне организације.

Човек од речи

Прича о руском добровољцу Константину Богословском који се борио и погинуо за браћу Србе 1993. године

Увече, после чувеног осмодневног похода руског одреда у рејон узвишице Столац, у нашу шумску базу су приспела тројица нових добровољаца из саме Москве. Двојица се нису задржала већ отишла. А трећи, Костја Богословски, попунио је редове најмађих бораца. Било му је суђено да постане легенда узвишице Заглавак.

Нико крајем марта 1993. године није очекивао појачање из Москве. Костја је стигао са „самосталном“ скупином повезаном са козаштвом. Костјини сапутници већ су стигли да неко време ратују у Придњестровљу. Чудно, али управо они нису хтели да остану у Вишеграду. Отишли су у Херцеговину да се придруже остацима Првог руског добровољачког одреда. Костја није кренуо са њима. Он се без било каквих премишљања упутио у нашу брдску базу, где је добио оружје и униформу. За њега није било камуфлажне униформе, те је био принуђен да ратује у старој униформи Југословенске народне армије, званој „титовка“. Малтене одмах су га упутили на наше положаје на узвишици Заглавак.

Борис Земцов се у својој књзи „Босанска свеска“ овако сећа првог сусрета са Константином:

„Константин Б. је још сасвим дечко. Помно сам га посматрао неколико дана и сама чињеница његовог појављивања овде почиње да ми се чини нелогичном. Некако је превише млад и чист. Само што је одслужио војску. На неуљудно питање: 'а који мој си кренуо овамо?' дечје је шмркнуо:

– Тек онако, интересантно је. А шта бих у Москви радио…

Аргумент је слаб. По свему судећи, момак просто тражи себе. Тражи место у животу где је потребан и цењен.

Костја је у Југославију стигао са гитаром. Инструментом влада малтене професионално.

Занимљиво је гледати како Костја дуго и темељно, истуривши доњу усну, бира и одмерава опрему, дотерује каишеве, сваки час се огледајући у крхотини која нам служи као огледало.“

Сутрадан су се наши добровољци упутили у суседну Рогатицу, а са њима је кренуо и Костја. У Рогатици се из штаба тамошње бригаде могло телефонирати кући у Русију.

„До дубине душе су нас дирнуле жене из центра за везе. Сазнавши да смо ми руски добровољци, сместа су оставиле све своје послове и пожуриле да траже позивне бројеве руских и украјинских градова и да нам кувају кафу“ – пише Земцов.

Веза је била нестабилна, сваки час се прекидала. То је била прва могућност за добровољце да се чују са најближима. За Костју Богословског то је био последњи разговор са мајком.

Прво је позвао своју девојку, а пошто није била код куће, замолио је телефонисткињу да окрене број његове мајке. Људмила Константиновна Богословска, Костјина мама, сећа се да је тог дана осећала необјашњиву узнемиреност, и одједном јој звони телефон, чује Костјин глас, и она сва уплакана стално понавља у слушалицу:

– Костја, волим те! Много те волим!

У „Вези“, како су Срби звали центар за везе, није било кабине тако да су гласове саговорника добро чули сви који су се налазили у њему. А тада је био пун наших добровољаца. Костја се осећао нелагодно због маме и њених осећања пред суровим ратним друговима. Узвратио јој је:

– Мама, и ја тебе волим!

Нови добровољац је ускоро већ био на борбеним положајима. Јако се разликовао од осталих житеља Заглавка, који су мирисали на дим и били зарасли у косу и браду. Његово чисто, младо лице, одскакало је од наших задимљених натмурених физиономија. Сем тога, био је тако далек од козачких и патриотских ствари, и није могао да било шта важно убаци у обичне шаторске разговоре. Све што се тих дана око њега дешавало било му је сасвим ново и, чини ми се, врло је пријало његовој младој души.

Ваздух Заглавка био је сав натопљен духом праве мушке, ратне романтике. Ми то, већ окорели, нисмо запажали. А он је – нови човек из далеке Москве – сместа осетио и заронио у њега.

Све је могао и све му је било лако – да у патроли дуго хода по брдима с пуном торбом метака на леђима, да носи воду на суседно брдо у тешким гуменим мешинама, да помно брине о свом спољном изгледу и уредности. Јако је личио на официра царске армије. Потом смо сазнали да је његов прадеда служио у кадетском училишту, а деда – исто Константин – као дечко доспео на фински фронт, а затим, током Великог Отаџбинског рата, стигао до Берлина.

Још се сећам како су Костја и његов друг Волођа Сидоров узимали гитаре и певали једноставну песму из нашег детињства: „Ничег лепшег на свету нема…“ из цртаног филма „Бременски музичари“. Испрва нам је било необично да је слушамо у козачкој средини Заглавка, али они су је певали некако посебно осећајно. Та песма ми се никад није свиђала, али пошто сам је чуо на Заглавку јако сам је заволео, и када је поново чујем не сећам се сумњивог цртаног рок-филма него нашег рођеног Заглавка и светлог Костјиног лица.

У ноћи уочи боја 12. априла 1993. године Костја ми је, предајући стражарско место, дао свој „командантски“ сат, како бисмо ја и сада већ покојни Ваљера Гавриљин могли да на време извршимо смену страже. Неколико сати касније почео је бој за узвишице Заглавак и Столац. А у двадесетом минуту боја Костја је погинуо.

Уочи тога, Људмила Константиновна Богословска је са мужем отпутовала белоруским друмом у насеље Петушки. Тада су тражили могућност да свој московски трособан стан замене за три стана, за себе и двојицу синова. Некако је испало тако да су морали да преноће у стану који су намеравали да купе. И наступио је понедељак 12. април 1993. године.

– Још смо лежали у постељи – сећа се Људмила Константиновна – кад су се неочекивано улазна врата широм отворила. Скочила сам, помислила да је то власница стана, пришла вратима, а напољу никог нема. То је Костја долазио да се опрости!

Човек од речи

А како је Костја уопште доспео у рат?

Упознао се код свог друга са козацима који су ратовали у Придњестровљу и спремали се у рат у Југославију. Сазнавши камо се спремају, и он је силно пожелео да крене, управо силно пожелео; тај осећај је многим добровољцима познат. Истина, козаци нису нарочито веровали у то да ће и он кренути са њима. Млад је, а уз то и Московљанин.

Одвели су га у козачки храм који је у Москви недалеко од станице метроа Бауманска, а где је требало да се одржи опело добровољцу Дмитрију Чекаљину, погинулом у Српској Босни, деветог дана од његове погибије.

После су отишли родитељима погинулог Дмитрија, и његова неуташна мајка, сазнавши да се Костја спрема у рат, у љутини му рече:

– Куд то идеш!? Тамо ће те убити!

Костја ништа није рекао, само је оборио главу.

Својој мами Костја је рекао да иде у Југославију да обнавља куће и мостове. Људмила Константиновна је осетила да ту нешто није у реду и замолила сина да јој обећа, ако доспе у рејон борбених дејстава, да никога не убија.

Мајка је покушавала да одврати сина од тог пута, на шта је он озбиљно одговарао:

– Мама, дао сам реч!

Истина, они којима је дао реч, у рат нису отишли.

Први и последњи бој

У ноћи уочи боја Костја је био на стражи у смени од 3 до 5 сати ујутро. После смене отишао је да се одмара.

Јутро тог дана било је задивљујуће лепо. Изнад планина стајала је купола сасвим чистог плавог неба. Унаоколо је било тихо и тек понегде у жбуњу и крошњама дрвећа цвркутале су птице. Сунце се полагано уздизало са друге стране Дрине. Пред њим су узмицале јутарње сенке које су обавијале Заглавак. Те сенке су пружале хладовину, док је сунце тог априлског дана доносило праву летњу врућину.

Јутарњу тишину су нешто пре осам сати одједном разнели рафали из митраљеза и аутоматских пушака, а потом и експлозија. Све то је допирало са суседне узвишице Столац.

За разлику од Заглавка, Столац је био густо обрастао црногоричном шумом и издалека личио на балканску шубару. Тамо су били положаји једног одреда наше (Горажданске) бригаде Војске Републике Српске. Растојање до њих износило је око километар. Тамо су међу Србима била и тројица наших добровољаца.

У тим првим минутима боја на узвишици Столац погинула су двојица Руса – Владимир Сафонов и Дмитриј Попов.

Они који су први на Заглавку чули пуцњаву и видели дим од експлозије, кажу да су кроз неколико минута на њихове главе почеле да падају гране, откинуте мецима. По Заглавку су тукли из околних шумарака и јаруга. Ускоро је непријатељ отворио ватру по нама из минобацача.

Неко је викнуо:

– Н-а-п-а-д!!!

Без сувишних речи заузели смо своје борбене положаје. Усред наших положаја било је омање каменито узвишење на чијем врху је расло дрво – храст са рачвастим деблом. Ту нам је био главни ватрени положај. Ту је био Владимир Сидоров са својим калашњиковом југословенске производње. Још је ту био постављен јарбол од око 5 метара на коме се вијорила руска тробојка.

Волођа је почео да туче из митраљеза по шумовитим јаругама; управо одатле је противник отварао ватру. Ускоро је притрчао Костја. Претходног дана су се договорили да ће му бити број 2 на митраљезу. Костја и Волођа су се спријатељили, заједно свирали на гитарама и певали. Волођа му је био старији друг. Момци су свој митраљески положај унапред темељно припремили – од камења направили грудобран, од сандука седишта.

Ту су Волођа и Костја започели борбу, један је тукао из митраљеза а други из аутоматске пушке. Ускоро се на том положају појавио Сергеј Пилипенко, бивши заставник, учесник рата у Авганистану. Сидоров је припремио једнократни бацач граната и предао га Сергеју, а он је испалио према усамљеној кући у долини.

Непријатељска мина распрсла се пред самим митраљеским положајем. Експлозија је Сидорова одбацила уназад. Волођа је осетио јак ударац у руку.

Пилипенко је викнуо Сидорову:

– Волођа, шта ти је?

– Изгледа да ми је рука откинута – промукло узврати Сидоров, па поче да опипава руку; наизглед беше читава.

Пилипенко поново викну:

– Види шта је са Костјом?

Костја је лежао леђима нагоре, није се померао. Волођа ухвати Костјине упртаче и, скупивши сву снагу, преврну га.

Сидоров се сећа:

– Преврнем га, а очи му модре, модре. Поглед чист, чист. Чисте очи, све досад их памтим. Преврнем га, а он у небо гледа. А крв му с десне стране, шлем пробијен, рупа од неких 7 сантиметара. Видевши његов непомичан поглед, викнух:

– Браћо, Костју убише!

Планинска земља

Константин Богословски започео је свој живот у дивној и тајанственој земљи која се зове Памир. Град у коме је дошао на свет 17. јуна 1972. године зове се Гарм, што значи врућ. То је врло стари град, кроз њега је пролазила војска Александра Македонског. У ноћи његовог рођења било је страшно невреме и пљуштало је као из кабла.

Малени Костја живео је у планинском селу Хаит. Ту је 1949. године дошло до разорног земљотреса и село је престало да постоји. Потом је совјетска влада ту подигла сеизмолошку станицу, и у њој су радили Костјини родитељи.

Костја је, по речима његове маме, од малих ногу зрачио позитивном енергијом. Полудивљи пси планинског села сместа су прихватили маленог Костју, заустављали се крај њега и гледали га, добродушно вртећи репом.

Изнад Памира увек је чисто модро, модро небо. Тамошњи предели веома личе на босанске. И над Заглавком је ујутру 12. априла, последњег јутра Костјиног живота, било чисто модро небо.

Свој кратак живот Константин је започео у брдима и беше му суђено да га у брдима и заврши.

Руски добровољац – Богословски Константин Михајловић

Рођен је 17. јуна 1972. године на Памиру. Одрастао је и живео у Москви. Крајем марта 1993 године кренуо је у помоћ браћи Србима у Српску Босну (Републику Српску). Ратовао је у саставу 2. Обједињеног руског добровољачког одреда (Горажданска бригада ВРС). Погинуо је 12. априла 1993. године током јуначке одбране узвишица Заглавак и Столац; у том боју био је митраљезац и бранио положај са заставом. Сахрањен је на војно-црквеном гробљу у Вишеграду – Република Српска.

Чекалин Димитрије

Руси су за Србе били и остају оличење снаге на стражи добра у читавом свету. Њихова вера у то подвргнута је озбиљном искушењу када је руска демократска влада отворено подржала снаге зла, подржавши рат против Срба. Али Господ није дозволио да подло издајство сасвим укаља светли лик Русије. Гроб Димитрија Чекалина, као и других добровољаца у Републици Српској, сведочи да је Русија без обзира на све извршила своју дужност, непосредно учествујући у Светој ствари заштите своје браће од безобзирног васељенског зла.Рођен је 3. јануара 1971. године у граду Москви. Био је искусан планинар. Ратовао је у Придњестровљу. У Републици Српској је од децембра 1992. године. Ратовао је у саставу 2. РДО (Вишеград – Прибој). Јуначки је погинуо 10. марта 1993. године у рејону Прибоја (североисточна Босна). Сахрањен је на црквеном гробљу у Прибоју.

Дима се у Другом Русском Добровољачком Одреду појавио децембра 1992. године. Одред је тада био базиран у Вишеграду. Пре тога је Дима ратовао у Придњестровљу и био је добро познат многим добровољцима који су већ ратовали у Републици Српској. Ускоро се испоставило да је одличан планинар, пошто се тим спортом се бавио од 16. године и учествовао у многим спасилачким операцијама. Димина планинарска оспособљеност је добро дошла у сложеним приликама вођења борби у Источној Босни.

Одред је 3. децембра 1992. године у тешкој борби на Орловој гори изгубио митраљесца Андреја Нименка. Неко време му није пронађена достојна замена, није свако био у стању да тегли по планинама тешки ручни митраљез. Малтене одмах по доласку у Вишеград Дима се добровољно пријавио за митраљесца. У то време у складиштима Вишеградске бригаде није било митраљеза типа ПК или «осамдесет четворки» како су их Срби звали, и Русима је понуђен митраљез МГ-42 југословенске производње. Тај немачки ручни митраљез из доба другог светског рата је, несумњиво, представљао грозно и делотворно оружје, али су му битни недостаци били релативно велика тежина и сложено устројство. У условима планинског рата ти су недостаци знатно смањивали вредност тог митраљеза. Дима је могао одбити тај митраљез, као што су учинили други кандидати за митраљесца. Али, без обзира на све, он је почео да марљиво проучава непознат систем. Неколико дана је у соби у приземљу зграде где је била смештена наша касарна расклапао и чистио од мазива, проучавао и склапао деловее сложеног немачког митраљеза. Многи добровољци су били задивљени његовом марљивошћу у проучавању делова тог ручног митраљеза. Већ кроз недељу дана одред је имао одлично припремљеног митраљесца способног да користи МГ-42 ништа лошије од митраљезаца дивизије «Еделвајс». Крајем децембра 1992. године, током борби на узвишици Заглавак, одред је кроз планине напредовао уз подршку митраљеза.

Током битке за село Твирковићи Димино планинарско спасилачко искуство је поново одиграло велику улогу. Тројица козака су на прилазу селу нагазила на мине, укључујући и доктора Сергеја Баталина који је изгубио ногу. Ударна јединица 2. РДО у којој је био и Дима морала је износити рањенике кроз шуму покривену снегом. Већина добровољаца није имала искуство у евакуацији рањеника с бојног поља кроз планински предео, те се ионако тежак задатак претворио у страшно мучење. Дима је сместа исправно проценио ситуацију и преузео на себе главну улогу у организовању евакуације. Од приручних средстава је направио носила, стручно пружио медицинску помоћ. Приликом преношења рањеника планинским путем током неколико сати, он ниједном није дозволио да га замене, док су се остали добровољци сваких десет минута смењивали на носилима. Кад год се сетим Диме, пада ми на памет да је он спадао међу ретке људе који у принципу не прихватају зло ма у ком облику. Притом је имао још једну ретку особину – не прихватајући зло, он му се активно супротстављао. Све то је утицало на његово понашање и личне односе, због свега тога је и добровољно учествовао у ратовима у Придњестровљу и Босни.

Последње борбе у Вишеграду у којима је Дима учествовао вођене су у рејону града Рудо. Специјалне јединице муслимана су крајем јануара 1993. године заузеле велику територију и преотеле огромну количину борбене технике и муниције, заробивши десетине људи. Запретила је реална опасност да освоје Рудо. Српско-руске снаге су похитале у помоћ суседном граду. У првој етапи борбе код Рудог Дима је дејствовао у саставу ударног одреда са задатком избацивања противника из јако испресецаног планинског предела. У тим борбама је Дима испољавао такву храброст да је задивио чак и добровољце са стажем. У другој етапи борбе Дима је у саставу козачког одреда напао положаје противника на планинској серпентини. Налазио се на козачком оклопном возилу које је ватром из крупнокалибарског митраљеза пробијало пут нашој пешадији.

Дима Чекалин је јуначки погинуо 10. марта 1993. године у Прибоју који се налази у североисточној Босни. Посмртно му је додељена највиша награда Републике Српске – „Медаља хероја Милана Тепића“. У Прибоју је и сахрањен, поред цркве.

Реликвија

Анатолиј је био прави руски родољуб и прави-правцати руски добровољац.Удовица руског добровољца Анатолија Астапенкова, погинулог у Републици Српској, предала је у лето 2012. године мецима пробијену кошуљу свога мужа музеју Руског добровољачког покрета. Анатолиј Астапенков живео је у граду Перму. У Совјетској армији служио је у морнаричкој пешадији. У Војску Републике Српске доспео је 1993. године заједно са својим другом Александром Тептином. Ратовао је у саставу ударног батаљона у Власеници (Источна Босна), недалеко од Сарајева. После погибије командира, Астапенков и Тептин прешли су у Други Руски добровољачки одред, који се у то време налазио у селу Прача. У једном од бојева Александар Тептин погинуо је јуначком смрћу. Анатолиј Астапенко је у јесен 1993. године прешао у састав Трећег Руског добровољачког одреда који се налазио у рејону Јеврејског гробља. Анатолиј је учествовао у великом броју акција, у којима се по правилу налазио у првим редовима. Био је млад, леп, храбар, у боју дрзак, према друговима предусретљив. Анатолиј је јако волео песму „Ђурђев дан“. Лично ја га се, између осталог, сећам и зато што је хтео да ми помогне, пошто сам тада већ био рањен у главу и озбиљно изгубио вид. Предлагао је да се отвори кафаница како бих ја тамо био управник. Кафаница је требало да се налази у Српском Сарајеву и да буде клуб руских добровољаца. Јанауара 1994. године извођена је још једна операција у рејону Златишта. Из Српског Сарајева се до престонице Републике Српске – града Пале, могло стићи само узаним асфалтним путем. Тај пут пролазио је кроз рејон Златишта, у близини Јеврејског гробља. У том рејону непријатељски положаји су били готово уз сам пут, те су се, природно, за тај део фронта водиле непрестане борбе. Руски одред тада је био на оштрици српског удара на непријатељске положаје. На почетку операције Руси су имали среће. Нашим добровољцима је успело да упадну у непријатељске ровове, који су достизали два и по метра у дубину, и почели су полагано да напредују кроз замршене пролазе. Непријатељ се повратио и извео противудар, у коме је одред имао губитке (многи су рањени) и почео да се повлачи. Последњи се повлачио Анатолиј Астапенков. Он је штитио одступницу својим друговима и вероватно извукао из дубоког рова једног рањеника. Највероватније му је аутоматски рафал митраљеза пробио груди док се пузећи повлачио. На његовој кошуљи је набројано преко 5 рупа од метака. Некаквим чудом је допузао до наших положаја, али је, нажалост, убрзо издахнуо у болници Касиндол.

Вишеградска ноћ

Костја Ундров био је познати извођач такозваних руских шансона. Просто пожелиш да га зовеш не Константин већ управо Костја. У круговима извођача тог жанра тако се међусобно зову. Костја је био њихов типичан представник. Али у његовом животу је био један поступак нимало типичан за „шансоњере“.

У току 1993. постао је руски добровољац, отишао да ратује за Српску Босну, рањен и касније је за успомену на ту страницу свог живота написао песму романтичног наслова „Вишеградска ноћ“.

Костја се родио и одрастао у Москви, највероватније завршио Гнесинску средњу музичку школу, постао певач, песник, композитор. У совјетско доба је наступао у разним музичким колективима, крајем 1980-их година се прославио својом песмом „Лева обала Дона“, коју су певали и певају популарни извођачи. Константин Ундров је био тесно везан за Донски крај. Написао је неколико изванредних песама на козачке теме. Редовно је позиван на Шолоховски фестивал у козачко село Вјошенскаја. Речју, ушао је у историју руске културе.

Али, у његовом животу је било не само то; скупа са другим козацима отишао је да помаже браћи Србима као добровољац.

Козаци су организовано стигли у Вишеград уз саму линију фронта 1. јануара 1993. тојест, нову годину су прославили негде у Мађарској. Возом је група козака стигла до пограничног Чопа, а даље су аутобусом кроз Мађарску путовали до Српског Београда. У аутобусу је било 50 крупних мушкараца, од којих су многи имали козачку справу, како козаци називају униформу. И наравно да такав одред није могао а да не привуче помну пажњу украјинских и мађарских граничара. Добровољаштво се у тим земљама није поздрављало.

Организатори су за чуваре граница смислили верзију како фолклорни ансамбл козака путује да одржава концерте у Српском Београду, а као доказ приложене су плоче Ундрова, а и сам Костја је излазећи из аутобуса почињао својим моћним гласом да пева песме. После његовог наступа граничари више нису били сумњичави.

Негде око Божићних празника Костја је приспео на положај нашег одреда – Другог добровољачког, козаци су смештени у другој згради. Дошавши код нас, Костја је врло занимљиво причао о свом животу. Посебно је било занимљиво слушати о његовим путовањима у разне земље. Био је прави уметник и велелепно умео да прича.

Козачки одред у Вишеграду изврсно су наоружали и опремили. Српска команда је имала велике планове за козаке, у смислу да ће они коренито изменити оперативну ситуацију на Вишеградском делу фронта.

Одлучено је да се удари свим снагама одједном и на једном месту. Предвиђено је да у операцији учествују козаци, руски добровољци 2. РДО и српска ударна чета Вишеградске бригаде под командом двадесетогодишњег Бобана. Главни удар наносили су козаци на непријатељске положаје у рејону села Твирковићи. Рано ујутро, малтене ноћу, козаци и ми (добровољци) почели смо да се пењемо у камионе. Спољни изглед, опрема и наоружање козака остављали су снажан утисак. Чинило се да ће таква сила без иоле напора збрисати непријатеља.

Све нас су допремили до села Кочарим. То село смо добро знали, одатле смо одлазили на гору Заглавак, а данас нам је предстојало да идемо на другу страну.

От Кочарима до Твирковића требало је проћи долином, а даље пошумљеним планинским гребеном. Наш добровољачки одред је постављен у заштитницу борбене колоне, тојест на њеном зачељу. Та околност омогућила је да се види читава козачка борбена колона, када је пролазила планинском долином покривеном дубоким снегом.

Козачки одред је заиста епски изгледао. Потпуна тишина, блистави снег, на небу јарке звезде осветљавају долину. Кроз долину се равном линијом креће дугачка колона козака на међусобном растојању од 10 корака, те се зато војска чини многобројном, онако развучена од једног до другог краја долине.

Мени је, тада двадесетогодишњаку, изгледало да нема те силе која ће зауставити ту војску, и да ће тај дан ући у историју козаштва као један од најславнијих.

Али, нажалост, није било тако.

Већ смо прилазили непријатељском селу, крећући се гребеном заклоњени дрвећем и тамом. Сунце још није изашло, село је било испод нас. У једном тренутку смо чак видели како је блеснуло светло доле, у селу. Неко је отворио врата куће, и то се јасно видело. По свему судећи, нису нас ту очекивали.

И одједном је у нашој колони испред одјекнула експлозија, сви смо сместа залегли. Шта је то? Непријатељска граната, или мина, или квар на нашем оружју? У колони која је седела на снегу почеше да се сашаптавају – то је Костја Ундров трапаво испустио гранату и експлодирала му је под ногама. Било тако или не – ипак смо се одали. Фактор изненађења је изгубљен.

И одједном, експлозија опет негде тамо испред, потом још једна. Сад се разјаснило да смо натрапали на минско поље. Читава колона се утишала. Доле је, код непријатеља, такође тихо. Све унаоколо је још мрачно. На месту експлозије започело је кретање.

После извесног времена до нас је стигло неколико козака носећи Костју, он је заиста први нагазио на непријатељску мину. Потом почеше да доносе и друге: крупног козака са Дона који се презивао Мирошњиченко и доктора из Москве Сергеја Баталина. Они су настрадали један за другим покушавајући да помогну Ундрову. Баталин је остао без стопала, а друга двојица су имала повреде и преломе ногу.

За оперативно изношење рањеника у планинским условима потребна су најмање четворица. Тако је из почетне фазе операције одједном искључено 17 бораца, а такође изгубљен фактор изненађења и првобитна борбена настројеност. Ти фактори су узроковали неуспех операције.

Костја је, попут других рањеника, допремљен у ужичку болницу у Србији. Тамо се лечио око месец дана, а потом се вратио у Москву.

На томе српска епопеја Ундрова није завршена. Република Српска, у чијем стварању су активно учествовали руски добровољци, увек их је мамила бајковитом лепотом и волшебним душевним богатством.

Неколико пута је Костја после рата тамо одлазио с великим задовољством, правио планове, па и оне стваралачке. У Вишеграду, као и у читавој Републици Српској, помно чувају сећање на руске добровољце.

Одмах после рата су се на свим гробовима добровољаца појавили мермерни крстови – споменици, пружана је помоћ породицама погинулих и рањених. У Вишеграду се појавила улица Козачка и кафана „Тихи Дон“.

Усхићујући утисак од првих година послератне Српске Босне надахнуо је Костју да напише песму „Вишеградска ноћ“. Присна музика и топле речи. Костја је писао ту песму под утиском од омање групе козака, који су покушавали да се скрасе у Вишеграду 1994. То су били козаци из Првог козачког одреда, свега четворица. Пошто су фебруара 1993. отпутовали, крајем године вратили су се натраг у Вишеград. Један је чак довео жену и дете. Ти козаци су се пријавили у Српску војску под једнаким условима као домаћи и скупа са Србима одлазили на дежурство на положај.

Треба рећи да је Вишеград надахнуо многе добровољце на књижевно стваралаштво.

У Русији је Константин Ундров наставио стваралачку делатност, одбранио магистарски рад. Редовно сам се са њим сретао. Дружење са њим обогаћивало ме је његовом високом културом.

Једном приликом је дошао код мене у Вишеградску бању „Вилина влас“, где сам био на лечењу после рањавања у ногу. Тада ме је запањила Костјина способност да плива под водом. Могао је да јако дуго задржи дисање; можда је то професионално својство вокалних извођача.

Константин Ундров је напустио овај свет 1. децембра 2012. Његов живот је прошао бурно, можда каткад исувише. И у том животу је било и оно планинско праскозорје, и складна козачка колона, све снажно, надахнуто и незаборавно.

Вишеградска ноћ – повија рано, Али свима може помоћи стара кафана, С положаја смо дошли, канда сви живи, Овде је далеко од куће, друга ти је Домовина. Град над Дрином, До Русије није далеко, Козачка улица, дом, Стара кафана, Тихи Дон…

Вишеградска ноћ – повија сетно, А магла је овде сасвим иста Као над Доном. С положаја смо дошли, сви смо још живи, Овде је далеко од куће, капљица Русије…

Вишеградска ноћ – с руским ноћима, Није згорег вечерати у старој кафани, Споменућемо борце свих времена и ратова, Па нека мир и љубав буду у сваком дому.

Збогом, „Кузња“!

Погинуо је прави руски добровољац. Звао се Жења – Јевгениј, ратни надимак „Кузња“. Борбени пут је започео пре 30 година, у босанским планинама, код града Вишеграда. А завршио га је, као и свој живот, код Авдејевке 20. марта 2023. године, ослобађајући руску земљу.

У рат је доспео на необичан начин.

Продавао је гирланде за јелке на пијаци омањег југословенског града. Било је то око нове 1993. године. Почетком 1990-их година многи грађани Великог Совјетског Савеза бавили су се ситном трговином у земљама бивше социјалистичке заједнице.

Жења је седео у бару и пио пиво, док су његову робу продавале чиле јужноруске жене, земљакиње и сапутнице. Био је тужан, према трговини очито није осећао склоност.

Изненада су у бар ушли одважни, стасити момци у маскирним униформама. Сели су за сто и исто наручили пиво. Али, зачудо, нису говорили на југословенском већ на чистом руском језику. Жења је прешао за њихов сто, упознали су се и попричали. Убрзо је одлучио: остављам трговину, идем у рат.

Јевгениј је постао руски добровољац, придруживши се Другом руском добровољачком дреду који је ратовао у Српској Босни недалеко од Вишеграда. Ту је извео свој први подвиг.

Српска вишеградска бригада напала је непријатељско утврђено подручје. Руски добровољци требало је да заузму сталну ватрену тачку противника. Јуришна дејства се у пешадијској борби сматрају најсложенијим и најопаснијим, то је двобој у коме побеђује сила духа. Додаћу да су се у то време на том месту с обе стране водиле борбе без примене артиљерије.

Ево чега се о тој борби сећа командир руског одреда Александар Мухарјов, ратни надимак „Ас“.

„Жења ми је тада живот спасао! Претрчавајући ка бункеру, пажњу су ми привукли ровови лево и десно од њега. И нисам приметио како се из пушкарнице бункера појавила цев аутоматске пушке.

Жења је био нешто даље и иза мене. Он је видео ту цев уперену у мене и отворио ватру на бункер. Меци су фијучући одскакали. Камене крхотине полетеше на разне стране. И све то неколико метара од мене. Још сам помислио да сам неког Бошњака оставио иза себе. И да сам готов! Нисам пао него из залета полетео на земљу. Право под зид бункера. На трен сам погледао назад и видео Жењу. Испоставило се да ме је то он заштитио“.

Жења је био душеван човек, сви су га волели, Његова погибија је за све представљала шок.

Већину живота је проживео у јужноруском граду на обали Црног мора. Очито су топло сунце и топло море оставили сунчан и топао отисак на његовој души. Један мој друг је, упознавши се са њим, рекао:

– Жења уопште не личи на вас, горде добровољце, некако је обичан. Личи на камионџију.

У рату у Босни је заволео српског певача Бајагу, који има тако дирљиве песме. Посебно му се свидела песма „Руски воз“ о томе како Србин чезне за отаџбином док путује возом по бескрајним руским просторима. „Туга ми је велика! Велика ко Русија!“ – пева се у тој песми.

Јевгенију сам пре шест година на његову молбу купио руску кошуљу – косоворотку (чији оковратник се закопчава са стране). Он није био турбо родољуб, а ни у политику се није нарочито мешао. Али, та кошуља му је затребала као одговор украјинским патриотама у везеним кошуљама. Душа је то тражила, јер су је дрско и грубо газили, како то умеју само „западенци“ (западни Украјинци) – хтело му се да пружи отпор и победи.

А 2015. године је отишао да ратује у ПВК „Вагнер“. Био је у Донбасу, потом Сирији, Либији. Тих година је много тога прошао и видео. Притом је Јевгеније већ био у годинама: новембра 2022. године обележио је 59. рођендан. Специјално због тога затражио је одсуство са фронта, резервисао сто у чувеном московском ресторану „Жигули“ и позвао другове.

Последњих годину дана често сам се сретао са Јевгенијем у Донбасу. Он је ратовао, а наша козачка организација је помагала његовој јединици. Прикупљеним новцем куповали смо и доносили беспилотне летелице, акумулаторе за њих, шаторе, активне слушалице и много тога другог. Први пут смо тамо отишли јуна 2022. године и то је организовао Жења.

Ево чега се сећа наш атаман Иља Ипатов:

„Стигла је вест о погибији руског добровољца, ратника Јевгенија.

Упознали смо се са њим јуна 2022. године на фронту недалеко од места опкољавања и јуриша на Лисичанск и Северодоњецк. Довезли смо хуманитарну помоћ, а Јевгениј нас је пратио од Луганска. Тада сам први пут стигао у зону борбених дејстава. Зону, о боравку у којој сам још од детињства знао читајући о подвизима током Великог Отаџбинског рата, и спремајући се на примеру ратника из афганистанског рата и ратника-Чечена. Тада су ме преплавиле емоције услед наглог преласка, током два сата пута, од срећног и наизглед безбрижног аутопута М4 „Дон“ са гомилама туриста, до отрцаних борбених возила, наоружаних људи, разарања и тела погинулих.

Приближавајући се фронту, видећи дим и чујући размену артиљеријске ватре, постало ми је тако страшно. Јевгениј је био крај мене и сталожено чинио оно што мора. Није личио на „Рамба“ или „жестоког специјалца“. Обичан радни човек. Да га сретне на улици, нико не би ни помислио да је учествовао у више војних кампања.

Тада сам се у себи препустио Богу, у молитвама прихвативши околна дешавања као нешто што се мора и неминовно је, а Јевгениј ће ме, затреба ли, као веран друг и ослонац заштитити.

…Колико је таквих Руса, не из филма или часописа, сада тамо где је страшно, где боли и где је у једном кораку читава вечност. Важно је то не заборављати, мислити о томе и молити Бога за милост“.

Последњи пут смо донели помоћ 19. марта 2023. године. Није нам успело да се сретнемо са Јевгенијем, његов одред је одлазио на задатак. Већ нам је јавио с ким треба да се сретнемо и предамо му оно што су борци наручили. Али, нешто се променило, и до нашег последњег сусрета је дошло.

Срели смо се, како се потом испоставило, последњи пут. Преостало је мање од 24 сата до његове погибије. Никад раније нисам видео да његове очи зраче таквом радошћу, буквално су светлеле. Вероватно је Јевгенијева душа предосећала сусрет са Богом.

Одред је одмах после нашег сусрета кренуо на задатак. Требало је да униште непријатељске тенкове код Авдејевке. У тој борби 20. марта у 6 часова 20 минута руски добровољац Јевгениј је погинуо, ослобађајући руску земљу.

Његова смрт била је тренутна. Његово тело су извукли с бојног поља, истина не одмах него неколико дана касније. Сахраниће га далеко-далеко у Сибиру, на обали велике руске реке Јенисеј, у подножју Сајанских гора, тамо где стоје кургани над гробовима древних скитских витезова.

Спавај мирно до Страшног Суда, драги пријатељу и ратни друже, руски ратниче Јевгеније. Нека се твоја душа насели на месту ваљаном и спокојном где се праведници упокојавају. И нека ти опрости Милостиви Господ све грехе вољне и невољне и дарује ти Царство Небеско.

Солунски крст – сећање на руске добровољце

Изван Русије има доста места везаних за подвиге руских добровољаца и сећање на њих. Свима су познати називи као што су Грос-Егерсдорф или Шипка. Хиљаде гробова руских ратника прекриле су после Великог Отаџбинског рата Источну Европу. Тим местима су током 1990-их година придодата војничка гробља крај православних цркава у пријатним маленим градићима Републике Српске. У тим крајевима се гробови руских добровољаца појављују од самог почетка Отаџбинских ратова српског народа с краја ХХ века. Данас у српској земљи, од малтене приморског Требиња па до северних међа Републике Српске, лежи педесетак добровољаца из Русије. Срби су одувек сматрали да су ти губици превелики. За њих је вредност сваког добровољца била изузетно велика, пошто је појављивање чак и појединачних добровољаца на разним одсецима фронта сместа знатно дизало борбени дух читавих војних јединица. Срби су истовремено погибију добровољаца примали јако блиско, као да губе рођака. На сахрану руских ратника излазили су читави градови. Сећам се сахране Андреја Нименко децембра 1992. године. Читав Вишеград, и старо и младо, био је тог дана на војничко-црквеном гробљу. Месни свештеник, отац Рајко, одржао је дирљив говор и позвао грађане да прикупе новац како би Андрејева мама могла доћи на гроб свога сина. Срби су, без обзира на оскудна средства због рата, потребан износ прикупили.

Ускоро су породице погинулих почеле да стижу у читавим скупинама. Прва је приспела у Републику Српску у лето 1994. године. То је било у самом јеку рата, али је влада платила пут и боравак, обезбедила пензије, исплатила једнократну помоћ члановима породица погинулих. Делегацију је примио председник државе Радован Караџић. И поред тужног повода, боравак те делегације у српској земљи представљао је победу руско-српског братства. Касније су породице погинулих двапут организовано посетиле гробове најмилијих, 1997. и 1999. године. Као и први пут, сву бригу око њиховог боравка у Држави Српској узела је на себе влада. До треће посете је знатан део рођака погинулих већ добио пензије, а на уредним гробовима добровољаца појавили су се скупи споменици. Уопште, вреди споменути да је влада Републике Српске до 1999. године, без обзира на многе објективне потешкоће, углавном решила социјалне проблеме везане за ветеране рата и чланове породица погинулих српских ратника.

Незаборавне 1999. године се на војничком гробљу Српског Сарајева појавио споменик у виду великог «Солунског крста», с натписом у подножју: «Српским и руским браниоцима Српског Сарајева». Тај крст је један од три споменика подигнута руским добровољцима у Србији. Један се налази у Алексинцу; подигнут је у прошлом веку у знак сећања на руске добровољце који су 1876. године ратовали у Србији. За други споменик се може сматрати православна црква на гробу пуковника Николаја Рајевског, погинулог 1876. године у Делградској бици.

После првог светског рата су се појавили «Солунски крстови» на руским и српским војничким гробовима. На Солунском фронту је погинуло много руских и српских ратника. Краљ Александар Карађорђевић је после рата сву бригу о погинулим руским војницима преузео на себе. На гробове свих православних ратника постављени су бели мермерни крстови, касније названи «солунски».

Руски добровољци

Руски добровољци су носиоци велике идеје, сасвим као код Гумиљова – ја сам носилац мисли велике, не могу, не могу умрети.

Почетком 1990-их година у мирној и цватућој Југославији избио је страшни дугогодишњи грађански рат. Против Срба као конститутивног народа устали су други народи бивше Југославије. Тај устанак инспирисао је Запад у тренутку распада великог Совјетског Савеза. Да су у том тренутку СССР или Русија и даље били снажне државе, не би ни било никаквог рата у Југославији.

Југословенски метеж активно су подржавале западне земље и НАТО. Русија се самоодстранила и није приговарала увођењу антисрпских санкција.

Срби су остали сами, нико им није помагао. Једина сила која је буквално прискочила у помоћ браћи Србима били су руски добровољци. У једној од песама о руским добровољцима о томе се каже овако:

Владар препреден и пијан

отписао је Србију,

но стотине присталица свесрдно

похрлише, оставивши све.

И од жестоке руске речи

стресао се Бошњак.

Као некада православци опет

сатираху опаког непријатеља!

Имао сам срећу да међу тим свесрдним присталицама будем и ја. Тада сам имао 20 година. Мотивацију мог поступка представљало је сложено клупко разних осећања, од којих су нека била међусобно противречна. Једнозначно могу рећи да ме је водила нека идеја коју, наравно, нисам могао да искажем, као што нису могле ни хиљаде тадашњих руских добровољаца .

Борио сам се у саставу руских добровољачких одреда. После шест месеци ратовања био сам тешко рањен у главу, што ме је до краја живота учинило инвалидом.

Рањавање и све што је с њим у вези јако лоше се одразило на моје психичко и физичко стање.

Непрестано су ме прогањале једне те исте мисли – зашто сам дошао у тај рат? Шта ће даље са мном бити? Каква смо ми то банда (руски добровољци)? По глави су ми се мотале свакојаке непријатне успомене. Чинило се да само алкохол може ублажити мој безнадежан живот.

Управо тада сам, на сву срећу, срео човека који ми је помогао да се у свему снађем.

У планинском сеоцету усред Босне упознао сам се са Србином Мирославом Топаловићем кога су у селу звали Топа. Био је инвалид с тешким обликом реуматизма. Кретао се само у инвалидским колицима.

Живео је са својом старом мајком – баба Загорком. Отац му је био дрвосеча и погинуо је у шуми када је Мирослав имао три године. Били су јако сиромашни. Мирослав није могао да ради тако да су живели само од помоћи сусељана.

Мирослав је био прикован за постељу и главно занимање му је било размишљање.

Био је прави сеоски философ. У младости је био студент философског факултета Сарајевског универзитета, много је читао, а посебно је волео Достојевског. Потом је путовао, пешице обишао планине Босне и Црне Горе.

И ето, тај Србин ми је у својој убогој потлеушици открио истински смисао учешћа руских добровољаца у рату за Србе. Овако је говорио:

„Ви сте нам дошли у помоћ по зову сопственог срца. Зов срца – то је глас савести, непомућен глас човекове душе. У вашем чину није било никакве користи, само тежња да нам помогнете у нашој невољи. Покретала вас је несебична духовна љубав и тежња ка праведности.

Руски добровољци су носиоци велике идеје – делатне борбе против зла за добро. Они су не само чули зов савести него су и деловали. Вољно деловали да остваре ту идеју, те сте зато ви они који стреме добру кроз вољно деловање. Управо у томе је смисао руског добровољаштва.

Руски народ је сâм по себи носилац идеје добра. Управо зато само Руси могу бити прави добровољци.

Ви сте за ту идеју пролили своју крв. Крв вапи ка Небу, она као да ставља жиг на ваше деловање и вредност вашег чина вишеструко расте.“

…

Оно што сам од Мирослава чуо оставило је дубоки утисак на мене, а објаснио ми је и много тога из православног светоназора. Све се одједном разјаснило, живот је стекао нове смислове, усправио сам се и започео нови живот.

Почео сам да се присећам речи, мисли и деловања како наших добровољаца, тако и сопствених. И заиста, у нама је било неупоредиво више доброг и светлог него негативног. Нисмо ми никаква банда, ми смо, како је надахнуто рекао Гумиљов, „Носиоци мисли велике“, представници Руског добровољачког покрета.

И данас се од добровољаца ПВК „Вагнер“ могу чути сличне мисли као идеолошки основ – борба за праведност. Исто то истакао је спасилац Француске Шарл де Гол: „Руси никад неће бити срећни ако знају да се негде чини неправда“. Отуд и идеја руског војника-ослободиоца.

Потом сам сазнао за тајну безакоња. Она се савршава у томе што човек свесно следи идеје зла. Када дође до споја воље (деловања) с идејом зла настаје тајна безакоња. Она стиче велику снагу у нашем материјалном свету, она претходи и зацарењу антихриста.

За разлику од тога, тајна добре воље спречава тријумф тајне безакоња. Добра воља је основ не само за супротстављање злу, него и за утврђивање добра у читавом свету.

Спој добра и воље, стремљење ка праведности рађа нову силу – енергију за победу и утврђивање добра.

12. април – дан руских добровољаца

Тај дан је био сасвим посебан за свакога ко се родио у великом Совјетском Савезу. Сви су знали да је дванаестог априла човек први пут полетео у Космос. Тај догађај био је највеће достигнуће читавог човечанства. Чинило се да ће се сада променити и сâм ток земаљске историје. И први космонаут одговарао је том преокрету. Лице Јурија Гагарина и његов осмех одавали су невиђену мирољубивост и оптимизам.

Било је сасвим јасно да ће сада ратови остати у прошлости, наступа нова ера, доба стварања новог космичког живота. Све земаљске неприлике ускоро ће бити разрешене. Људи ће кренути у освајања нових космичких простора.

Али све је почело да се другачије дешава. Злочиначке силе, скривене иза образине европске хуманости и либерализма, започеле су активно деловање. Нашу земљу су називале „империјом зла“, али пошто су је срушиле, те силе су почеле да шире зло по читавом свету. Ратови, конзумеризам, разорне псеудовредности, злодела тероризма, тријумф пути над духом – све је то њихових руку дело.

Силе зла су тријумфовале јер је главни њихов противник – Русија – лежала у рушевинама и није могла да обуздава злу вољу непријатеља људског рода.

Православни Срби су међу првима нападнути. Њих су одувек љуто мрзели, а сада су остали сами. Велику Русију су не само искључили из круга српских пријатеља него су чак покушали да је сврстају међу њене непријатеље.

Запад се преварио у рачуну: српска трагедија и жртва пробудила је Русе, улила им снагу да се обнове, увиде своје место у свету, своју велику мисију. Преварио се и зато што се за Србе заузео руски народ, упутивши у помоћ браћи своје добровољце.

Наступило је доба људи добре воље – добровољаца. Они су се појавили упркос свему оном што су непријатељи наметали руском народу као нове вредности. Воља и сила коју испољавају добровољци била је одговор на покушаје да се Руси обеснаже, учине безвољним и слабим. Непријатељ људског рода не може тријумфовати све док постоје људи који неће одустати, неће оманути, неће издати. Дообровољци су одлазили да ратују у разне кутке Руског света, пружили су руку помоћницу браћи Србима, сачували народ Донбаса од уништења.

Управо о таквим људима је свети Филарет Московски рекао следеће:

„С утехом видимо вас који крећете у одбрану Отаџбине. Извршавате свету дужност и тим боље извршавате што вас је на тај подвиг позвала слободно ваша добра воља и љубав… Тим ће вас више благословити Бог који воли добровољне жртве; тим ће вам захвалнија бити Отаџбина ако подвиг, тако ревносно започет, подједнако ревносно наставите и извршите“.

Ветеранска организација руских добровољаца који су ратовали у бившој Југославији донела је 2003. године одлуку да 12. април прогласи за дан сећања на руске добровољце. Тог дана 1993. године одиграо се бој на узвишици Заглавак у Српској Босни. У тој бици руски добровољци су извели прави подвиг. И поред тешких губитака, бројнијег и боље наоружаног непријатеља, одбранили су стратешки положај. Ветерани добровољци позвали су Русе да чувају сећање на Свету Ствар руског добровољаштва.

У Републици Српској (Српска Босна) памте подвиг руских добровољаца и помно чувају сећање на њих. У Републици Српској је на државном нивоу 12. април проглашен за дан руских добровољаца.

На избор тог дана утицало је и то што је 12. априла 1877. руски самодржац Александар Ослободилац упутио руску војску у задунавске крајеве да ослободе братске народе од тешког јарма.

Том величанственом догађају претходио је моћан добровољачки покрет који се испољио у отвореном учешћу руских добровољаца у борбеним дејствима на Балкану и врло снажној друштвеној подршци руског народа праведној борби балканских народа за слободу.

Ево шта је говорио један савременик тих догађаја: „Хришћански велики народ не може бити себељубив, мора бити човекољубив, јер иначе нити је хришћански народ нити велики. Да, политика се мора руководити реалним интересима, али има ли за хришћански народ реалније политике него следити Христове речи и пример“.

Нова епоха борбе против содомске диктатуре започела је 2014. године устанком народа Крима и Донбаса. Руски добровољци су управо 12. априла 2014. године приспели у помоћ устаницима Славјанска.

Руски добровољци су носиоци велике идеје – супротстављања злу силом воље добра. Делатна борба са злом у савременом свету и јесте уистину света ствар.

Пророчанства која се остварују

Пре тридесет година, када сам као руски добровољац учествовао у рату у Српској Босни, моји ратни другови Срби су ми, током предаха између битака у снегом покривеним босанским планинама, говорили: све што се овде дешава чека и Русе, рат на Балкану је проба за рат Запада против Русије.

Потом сам сличне тврдње не једном чуо од најразличитијих људи у Србији: од мушкараца и жена, од обичних сељака и универзитетских професора. И, признајем, нисам им веровао – мислио сам да ти Срби имају исувише високо мишљење о себи.

Моје схватање сасвим се променило после почетка натовских бомбардовања Југославије 1999. године. До последњег тренутка нисам могао поверовати да ће до тога доћи. Био сам сасвим уверен да нема основа за бомбардовање, а ипак се то десило. Посматрајући у Београду ноћна бомбардовања јасно сам схватио да су наша браћа Срби били у праву – против нас се води суров и крвав рат, и чаша ова неће мимоићи ни руски народ.

После рата у Југославији све чешће сам од Срба чуо мишљења о духовном значају рата против нас – Запад се против Русије бори не просто за овладавање њеним природним богатствима већ као против једине силе способне да се супротстави апостасији Запада, његовом срозавању у огољени сатанизам. Постајало је очигледно да је наш непријатељ суров и крвожедан, а циљ му је потпуно уништење православног народа.

Тих година ме је чудила српска вера у Русију и руски народ. Наша браћа била су уверена да ће Русија згромити Запад и правда ће тријумфовати. Видела су огромну снагу скривену у Русији, премда је тада била врло слаба у сваком погледу.

Предосећај великог рата донео сам са собом из Србије када сам се 2000 године вратио у Русију. Одлучио сам да ћу се борити против Запада и његовог сатанизма свим доступним средствима.

Сматрао сам важним да Русима преносим српска пророчанства. И управо у томе сам стално трпео неуспех. Као што ни ја својевремено нисам веровао Србима, сада ни мени нису веровали, сматрајући ме чудаком који никако не може душу да ослободи од ратних потреса.

И ево већ готово десет година рат се води у нашим исконским земљама. Српска пророчанства се остварују. Ми постепено улазимо у мрачну будућност која је тада проречена.

Велики рат нас неће мимоићи, али не треба га призивати ни приближавати. Чаша ова неће нас мимоићи, али не треба убрзавати догађаје. Треба се за њега озбиљно спремати, и што се боље припремимо, тим ћемо више удаљити његов долазак. Спремати се за рат – значи на сваки начин јачати себе, своје снаге и свој дух. Јако је важно јачати себе духовно кроз покајање и молитву. Наш главни непријатељ на том путу је дух потрошње и удобности који је подјармио наше душе.

На крају ћу навести упозорење Слободана Милошевића, последњег председника Југославије:

“Руси! Сада се обраћам свим Русима, житеље Украјине и Белорусе на Балкану такође сматрају Русима. Погледајте на нас и запамтите – с вама ће учинити исто чим се разједините и попустите. Запад ће вас, као побеснели пас на ланцу, шчепати за грло.

Браћо, сетите се судбине Југославије! Не дајте да и са вама тако поступе!“

Све фотографије (укључујући насловну фотографију) је лично снимио аутор књиге и његово су власништво.